EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Jag tycker att vi gör showen och sen går vi och hämtar...
Vill du röka på så köper vi det.
- Jag röker en om jag får en läsk... - Vi går in här.
Är det läsk från automat idag? För jag gillar inte burkar.
Ja, här är det.
- Jag älskar det. - Ja, visst.
Min poäng är, om jag fick en inomhusboll. En kvinnoboll...
och stod på linjen, då skulle jag sätta fler trepoängare.
Ja, men vi får inte vara där längre.
Nej, men jag säger om...
Du behöver inte... Du kan klä ut dig och gå vart du vill,
om du vet vad du gör på planen.
- Jag är nervös för ikväll. - Varför?
För vi filmar för tv-programmet.
Jag bryr mig inte. Jag ska bli hög...
Det är showtime!
Mina damer och herrar, välkomna till Lyceum Theater.
Tyvärr, under detta framträdande,
kommer rollerna som Gil Faizon och George St Geegland
att spelas av Gil Faizon och George St Geegland.
Nu gör vi Broadway.
Vi ses efter showen.
Så jävla dum.
Välkomna Gil Faizon och George St Geegland.
Åh, dig känner jag.
Åh, hallå.
- Angenämt, jag är Gil Faizon. - Och jag är George St Geegland.
Och vi är två legendariska ungkarlar
som bor i Upper West Side på Manhattan.
Det är kvarterens kaffeandedräkt.
Vi vill hälsa till entresolen och balkongen!
NYC.
Ni är skälet till att vi gör den här showen!
Men vi kommer bara att ha ögonkontakt med parkettplatserna.
Vi ska ha så roligt ikväll
för teater är den heta, nya grejen just nu.
Det finns Hamilton och inga fler exempel.
På tal om att teater är hett,
så ser ni att vi spelar in showen ikväll.
Ni ser kameror överallt.
Vi spelar in ett specialprogram för Investigation Discovery.
Nej, det är för Netflix.
Det är ett maratonprogram.
Man ser ett avsnitt av varje serie, väntar en vecka,
sen maratontittar man på ett avsnitt till.
Om ni ser en kamera, titta rakt in i linsen.
Vi försöker förmedla att vi har en mångfaldig publik,
så om du är vit, ikväll kanske du inte kan vara det.
Okej, det räcker med affärerna.
Vi vill också hälsa till vår kära praktikant Ravi i båset.
Hälsning till Ravi!
Ravi läser tredje året på NYU Tisch konstskola.
Ja, han studerar till pjäsförfattare,
så han sköter tekniken åt oss, gratis, i nio månader.
Han är Ravi Nandan, okej?
Han är en av de nya indiska typerna.
Han är en riktig "Aziz, förlåt."
Men vi gillar att skoja att Ravi är mästaren av skoj.
Ett av våra kända varv.
Tillbaka till oss.
Några av våra hyllningar.
Vi fick ett besöksförbud år 1997.
Vi måste hålla oss 30 meter ifrån USA:s största skådespelare,
mr Alan Alda.
Alan Alda, dubbel-A, pip! "Bort från min mark!"
Men vilka är vi egentligen?
Vad är vår kärna? Hur ska man förklara det?
Ni vet när man når botten av ett paket hummus.
Och man inte får plats med moroten där,
så man får använda fingrarna för att skopa upp det?
Pang! Det är vi!
Hur kan jag förklara vibben vi avger?
Ni vet när man går förbi en resebyrå
och bara: "Va?"
Varsågoda.
Vi är tepåsarna Yerba Mate,
som ångar på diskbänken av amerikansk popkultur.
Men vilka är vi som individer?
Går det bra om jag kör min historia?
Ser du scenen? Använd den.
Och jag accepterar scenen för musik.
Ni känner alla förstås mig, jag heter George St Geegland.
Jag är den sortens man som man upptäcker på en fest
när han går igenom allas jackor.
Jag är varken jude eller kvinna,
men som många män på över 70 år
så har jag nått den punkten i mitt liv då jag på nåt sätt är både och.
Jag föddes i Providence, Rhode Island
och jag återintroducerade polioviruset i mitt skoldistrikt.
Som författare jämfördes jag en gång med Philip Roth.
Jag jämfördes också en gång med en fantombild
av en blottare i Central Park.
Och vet ni vad, mina damer och herrar, jag har varit gift tre gånger.
Oturligt kär, brukar vi skoja.
Underbart!
Alla mina tre fruar dog på samma sätt i samma trappa.
Var och en lärde sig och förbättrade den tidigares död.
En rolig fakta om kvällens föreställning
är att jag går på konkurrerande medicin.
Angenämt, jag är Gil Faizon.
Jag är en Tony-tittande skådespelare.
Oavsett om jag bor i din byggnad eller ej,
så sitter jag i styrelsen.
Jag ser ut som om Steven Spielberg inte hade tjänat några pengar.
Under åren har jag tävlat
med skådespelaren Richard Dreyfuss.
Han fick såklart huvudrollen i Hajen,
och jag är stel i käken av allt kokain jag har tagit.
Jag är också en olicensierad doula.
Men jag har tjänat mest som röstskådespelare.
Jag blev nästan CBS officiella röst.
Förlåt, jag ville inte avbryta dig,
men din audition för CBS var underbar.
Kan du göra din CBS-audition för dem ikväll?
Jag vet inte om publiken vill höra den.
Jag hade gjort den i vilket fall.
Det här var min audition för CBS.
Angenämt, jag är Gil Faizon, företrädd av Don Buchwald & Associates,
som läser rollen för CBS.
Det här är CBS, baby!
Rolig och flörtig,
men minns jag rätt att du gjorde en andra alternativ tagning?
- Ja. - Ja, det gjorde du.
Som skådespelare måste man ge alternativ, okej?
Det här är en av huvudsakerna jag lär ut i mitt skådisseminarium,
som kallas för: "Improvisation för icke-lyssnare."
Det är ett seminarium på fem timmar, och man får kyckling till lunch.
Det är en buffalo-kycklingwrap.
- Den är så kall... - Det är 90 procent romansallad.
Det är en kall wrap, en varm Sierra Mist-läsk,
det är på en lördag, det kostar 900 dollar.
Det gör det verkligen.
Det här är tagning två, Gil Faizon, angenämt,
tidigare företrädd av Don Buchwald and Associates,
som läser för rollen som CBS.
CBS? Okej!
Perfekt! Och låt mig säga nåt,
jag är upprörd som Raven-Symoné över att du inte fick jobbet.
George, det är så Raven av dig att säga.
Det är inte Raven, det är sant.
Du, Gil Faizon, hur många gånger har jag sagt åt dig,
du är den starkaste skådisen i New York.
Den här killen är min klippa.
Det var han som berättade att jag inte skulle få CBS-programmet.
Och han lät mig inte tjura för ett ögonblick, nej.
Han tvingade mig att hoppa upp på hästen igen.
Vi började bruka heroin den eftermiddagen.
Vi injicerade det mellan tårna för att hålla armarna fria för racketboll.
Och vad gjorde han sen?
Han gav mig den finaste gåvan en författare kan ge en skådespelare.
Han skrev en pjäs med mig i huvudrollen.
Vilket för oss till ikväll.
Under åren har jag skrivit flera pjäser för Gil och mig att framföra...
- George, minns du den första? - Vår första pjäs?
Jag glömmer den aldrig.
Vår första pjäs? Jag glömmer den aldrig.
Jag blev inspirerad av och stal direkt från...
Sam Shepards klassiker, True West.
Ja, men vår hette True Upper West.
Det var den stora M. Night Shyamalan-twisten på slutet.
Att på slutet breddar man, vilket är svårt i en pjäs.
Men man breddar.
Och hela tiden har det varit Upper West Side,
och det finns en Judaica-butik
som alltid är stängd.
Vem är den killen?
Det är en kloakkille.
Du vet, en kille tittar fram från kloaken, "Nej tack", tillbaka ner.
I True West kunde man se Reilly och...
Ursäkta mig. Och Philip Seymour Hoffman.
Ursäkta mig.
Det är svårt, för vi blir påverkade precis samtidigt, på varje föreställning.
Vi ville verkligen få Philip Seymour Hoffmans död att handla om oss.
Mina damer och herrar, det hör till när en berömd person dör,
att skylla på året och få det att handla om en själv.
Att ta en Getty-bild, en Getty-bild med vattenstämpel,
och posta en bild på sin kassa Facebook.com-sida.
Det betyder allt för dessa döda människor.
Det var känt i nyuppsättningen av True West
att John C. Reilly och Philip Seymour Hoffman
bytte roll varje kväll.
Vi gjorde vår egen version av det. Vi bytte medicin, okej?
Jag tog Georges psykofarmaka.
Och jag smörjde in mig med Gils eksemsalva.
Men många av er ungdomar känner nog till oss
från vårt populära existentiella drama: I väntan på Godot...
Hej.
Men i vår version dyker Godot upp, efter typ tre minuter,
och sen busar vi med den jäveln med För mycket tonfisk.
Vi kommer ut med plommonstop på.
Vi tar av dem, det ligger två tonfiskmackor på våra huvuden.
Och publiken vek sig.
Bokstavligt talat, för vi uppträdde på en brännskadeklinik i Washington Heights.
Och de här...
- Säg det. - De här jävla dominikanerna...
Det var som att... Hallå, stäng dörren. Det var som att...
Som att de inte förstod.
Och de som kunde engelska, det var som att de inte gillade det.
De flesta av våra pjäser spelades på sjukhus,
eller djurhem, eller som pausunderhållning hos AA.
Därför är det en stor ära att vara här ikväll.
På Winter Garden Theater!
Nej, Lyceum Theater!
Jag trodde vi bokade Winter Garden Theater.
Har du nån gång haft att göra med Shubert Organization?
Det här är en historisk teater.
Liza Minnelli framförde sin ikoniska Liza with a "Z" på den här scenen,
regisserad av den stora Bob Fosse.
Och om man lyssnar noga
så kan man höra Bob Fosses spöke i taksparrarna,
som snortar ADHD-medicin och dricker ögondroppar.
På den här teatern, hemsökt av spöken som inte kunde boka en annan teater.
På den här teatern som typ ligger på Sixth Avenue.
Många stora pjäsförfattare har iscensatt sina pjäser.
Tennessee Williams och hans syster Serena.
De var rivaler men de älskade varandra.
Jag skyller på pappan. Han pressade dem för hårt.
- Jag gillar ditt synsätt. - Jag gillar din stil.
Därför är det en perfekt plats
för oss att presentera vår nya pjäs.
Ravi, ridån.
Kan ni tänka er en Broadway-show som överträffar era förväntningar
genom att ha en scendekor?
Allt det här har lappats ihop från kasserade Broadway-scener
från ett skumt lager i Secaucus, New Jersey.
De har allt möjligt där.
Gammal rekvisita, gamla kostymer,
skådespelarna från Newsies samlade runt en brinnande soptunna.
Det här är scendekoren från 2005 års nyuppsättning av Steel Magnolias
som iscensattes här på Lyceum Theater.
Steel Magnolias, först en pjäs, sen en film, sen en pjäs igen.
Broadways motsvarighet till att flytta hem till sina föräldrar.
Vad sägs om väggen och trappan från ett av August Wilsons klassiska verk?
August Wilson, den hyllade afro-amerikanska pjäsförfattaren.
Jag kan nämna så många av hans verk, men jag går bort hit nu.
Och vad har vi här, en fallucka, ja.
Det här är falluckan från Anne Franks dagbok.
Inte att förväxlas med Anne Hathaways dagbok
som vi stal ur hennes handväska på Gotham Awards.
Och vad har vi inuti? Åh nej, vad är detta?
Åh, jösses!
Det är kuddmannen från Martin McDonaghs Kuddmannen.
Och för er på den kassa ytterkanten som inte ser, upp med handen.
Så det ni missar är...
Det är en kudde med glosögon och armar av pappershanddukar, okej?
Så nästa gång, köp biljetter tidigare eller bara tjäna mer pengar.
Och för att ära Jean-Paul Sartres klassiska pjäs, No Exit,
har vi installerat en "No Exit"-skylt.
Som staden New York har informerat oss om utgör en stor brandfara.
Och vad är det här, grammofonen
och hyllorna från en Tony-vinnande pjäs,
åter igen iscensatt här på Lyceum Theater, I Am My Own Wife.
En gång lät jag Gil låtsas vara min fru,
för att skicka mordutredaren på villospår.
Jag bar klänning.
Varför han bar klänning för att ringa ett samtal, får vi aldrig veta.
Och vad är det här, det här är scenens hjärta och själ.
Det är originaltrappan från The Cosby Show.
Som vi fick för typ ingenting.
De betalade oss för att ta den.
De sa: "Det ligger en förbannelse över den, ta den.
Den sista livlösa scendekoren
är ni, publiken.
En samling komedinördar och teatertöntar
och barn med föräldrar som gjort stora felberäkningar.
Alla ni har samlats
och undrar om det blir nån paus.
Det blir det inte.
När ni är på teatern har vi några regler att följa.
För det första, mobiltelefoner, slå på dem. Ta emot samtal.
Ta emot samtal, sms:a folk.
Men om ni ska sms:a nån, gör det som er pappa i kyrkan.
Vi har också gratis Wifi för alla här ikväll.
Nätverket heter "Kimpton Hotels", och lösenordet är "gäst".
Om ni har vintermössor och -rockar, lägg skiten var ni vill.
Behandla teatern som en ultraortodox jude behandlar ett flygplan.
Sprid ut er.
Den stolen är till för din mössa.
Kanske ni inte hade tid innan showen
att äta på Guy Fieris Stora amerikanska sopbrasa.
- Ät mat i teatern. - Ät en måltid under pjäsen.
Även om du är som en jamaicansk sjuksköterska,
och du tog med din middag i en stor och konstig Tupperware.
Och när du öppnar locket, oj!
Det ändrar pH-värdet i rummet.
Kanske du tog med en sötsak för att du har lågt blodsocker.
Se till att du öppnar dina små plastgodisar långsamt.
Du tror att de gör mindre ljud, men det blir så mycket mer ljud.
Prassla med dina Swedish Fish,
vingummits Lamborghini.
Eller kanske du tog med en Werther's Original,
karamellernas larm om försvunna barn.
De av er som känner till våra oeuvre, som betyder ägg,
kommer att känna igen den här pjäsen.
Den är lite mer självbiografisk än våra andra pjäser.
- Just det. Oh, Hello. - Oh, Hello.
Vi jobbar med 70 levnadsår.
Ett första jobb, ett andra äktenskap.
När man öppnar bildörren in i en cyklist
som en tyst protest mot borgmästare De Blasio.
Det är en pjäs om de känslosamma stunderna i livet,
som när man sätter en multivitamintablett i halsen,
och det bränner så mycket att man struntar i sin dotters bröllop.
Jag spelar en karaktär vid namn George Reddington.
Ja, han är lite baserad på mig.
Han är en framgångsrik författare
som har stora problem med dessa godisbitar nu.
Och jag spelar Gil Stone,
en skådespelare som precis blev utskälld bakom scenen
för att ha flyttat en stol i ett historiskt hus.
Jag är ledsen.
Jaså? Vet du vad, i England är det ett slanguttryck för cigaretter.
Vi älskar teaterns fina traditioner
och därför planerar vi att hylla dem ikväll.
Till exempel, det ensidiga telefonsamtalet.
Det här är väldigt bra. Det ensidiga telefonsamtalet.
Det är när en karaktär i en pjäs ringer ett telefonsamtal,
men de upprepar all information högt
för de andra karaktärerna på scenen.
Först, skaffa en telefon som ingen skulle ha i verkligheten.
Åh, hallå.
Som skådespelare, gör alldeles för mycket med telefonen.
Gör en hel jävla grej av det.
Nu vill vi ödmjukt presentera det ensidiga telefonsamtalet.
Ravi, ett melodramatiskt ljus.
Åh, hallå?
Angenämt.
Polisen?
Är det vem du är?
En bilolycka?
Georges dotter?
Hennes huvud hamnade var?
- Talar de... - Jag pratar i telefon.
Okej, jag ska berätta för honom.
Angenämt.
Du, George, min gode vän.
Titta på mig.
Jag har hemska, rent fruktansvärda nyheter,
men det var ett ensidigt telefonsamtal.
Du är så dum.
Min dotter är inte död, jag talade med henne för ett år sen.
En annan sak jag älskar med teater är att hosta i en näsduk
för att visa publiken att man är döende.
- Kan du hjälpa mig med det? - Okej.
Hallå, små barn, köp lite glass. Köp...
Är du sjuk, mr Manzini?
Nej, Giuseppe.
Jag klarar mig.
Pang!
Han mår inte bra.
Den killen är sjuk som en kuk.
- Publiken gillar att bli vrålad på. - Det stämmer.
Ryggraden i den moderna amerikanska teatern är att vråla saker.
För det första väcker det publiken mot slutet av tredje akten.
Men det avslöjar också saker från det förgångna.
Min far var min bror och därför kan vi inte äta lunch idag.
Vill du veta varför?
Vill du veta varför, Karen?
För jag hade inte råd med Adobe Photoshop!
Min bebis.
Min stolbebis.
Han dödade dig.
Varför?
Det där är såklart ifrån Ionescos Chairs.
Då ska vi prata om slut.
Jag gillar när en karaktär säger nåt svagt betydande,
och ljuset dämpas, man sitter på sin plats och bara...
Va? Är det...
"Är det slutet på den jävla pjäsen?"
Får jag demonstrera en av dessa hemska ljusdämpningar?
- Varsågod. - Tack.
Finns det en markering för mig att stå på? Okej, det duger.
Ravi, kan du skriva ett "G" på så jag vet att det är för George och inte Gil?
Tack.
Ravi, sätt strålkastaren på mig.
Förresten, Ravi, intromusiken är alldeles för hög.
Dra ner det på hälften, sen kör du presentationen.
Paja aldrig mer inledningen på min show.
Okej, vi har det trevligt, så...
Det här är en dialog och sen dämpas ljuset.
Om man tittar bakåt så var min far en fattig man,
men han gav oss den största gåvan av alla,
en Toyota Tercel från 1997.
- Vad äter du? - Cashewnötter.
- Det är dyrt. - Men på låtsas.
- Varsågod. - Okej, ja.
Jag är allergisk.
- Jag vill klaga. - På mitt framträdande?
Nej, framträdandet var Pontiac-perfekt.
- Jag vill klaga på dialogen. - För gripande?
- För betydelsefull. - Ja.
Jag gillar när pjäsen slutar med bara en mening.
Den naturalistiska vinkeln, där pjäsförfattaren försöker säga
att det inte finns nån bra dialog i livet,
så varför ska jag jobba så hårt?
- Mor, får jag? - Ut med språket, mitt barn.
Kyparen, jag tar en root beer till, tack.
Jösses...
Jag fick rysningar.
- Jag fick rysningar. - Du fick rysningar, mannen.
Du fick rysningar, är du sjuk?
Nej, jag fick rysningar av ditt enastående framträdande.
Fast jag har pneumokock lunginflammation.
Jag har mesoteliom.
- Hur fick du det? - Från en reklam.
Vi ska snart sätta igång.
Men innan vi gör det...
- Ska du hålla i det? - Ja.
Jag ska bara knäppa på toppen.
Det gjorde saken en miljard gånger värre.
Vi ska snart sätta igång.
- Nej, för fan... Nej. - Vad?
Varken i livet eller i pjäsen
får du sätta din nagel under min nagel.
I mitt fingerkött.
Allvarligt, gör aldrig det igen.
Det är en skyddad bosättning.
Då är jag Netanyahu, baby!
- För du är min lilla Bibi. - Ja, just det.
Varför håller du i mitt finger?
Jag är nervös. Jag vill att showen ska gå bra.
För att vi är på Broadway.
Men, Gil, kom ihåg vad vi alltid brukar säga.
Behandla en fyra som en sexa, så blir hon tacksam.
Nej. Vi gör vårt bästa.
Jösses!
Njut av pjäsen!
- Den här publiken suger. - Ja, det är jättebra.
George stiger fram för att läsa scenanvisningar.
Han lutar sig åt ett håll för att "scenanvisningar" är i kursiv stil.
Vår pjäs börjar på Manhattans Upper West Side,
73rd & Columbus, för att vara exakt.
Miljön: En stor hyresbyggnad på Upper West Side.
Ett sånt ställe där alla återvinningstunnor
är fyllda med syrgastuber.
Och vad är det här uppe?
Det är ytterdörren till våra två hjältars lägenhet.
En mezuzah är fastspikad på dörrkarmen.
Precis nedanför sitter övermålade spikar från en tidigare mezuzah.
Och för er som är observanta nog
att se att mezuzahn är på fel sida av dörrkarmen
ni är på rätt pjäs.
Vi börjar i ett brunt rum, med ärtfärgat solljus
som lyser upp kilovis med hemsk gammal manshud.
Vi träffar George Reddington.
George kan knappt bli styv, så han måste använda en tungspatel
som spjäla på sin lem.
Jag vet inte.
George är välhängd som en hotelltavla,
det vill säga krokig och har sett hemska saker.
Han talar i telefon.
Jag mår ganska bra, med tanke på att jag är en 72-årig romanförfattare
som bor med min bästa vän Gil och han är skådespelare. Okej, hej då.
Precis då kommer Gil Stone, 40 år gammal, in.
- Är du säker på att du kan spela 40? - Ja!
Gil Stone, 40 år gammal, stiger in.
Han är dränkt av regnet.
Oavsett vilken hälsokostaffär du går till,
så blockerar Gil vitamingången.
Gils hår, det är som JonBenét Ramsey-fallet.
Ju mer man undersöker det, desto fler frågor har man.
Gil talar och säger sina repliker som de är skrivna.
George, har du märkt att New York i regnet
är som jazzmusik?
Nej, det har jag inte, min vän, men fortsätt.
De kommer i droppar, som en pensel på en spänd virveltrumma.
Och tutandet.
Det är som Miles, baby.
Och tunnelbanan? Där har du en xylofon.
"Akta det fallande regnet, tack."
Jag vill inte göra vattnet längre.
Vattensprejen är fan den starkaste delen av showen.
Det gör mina glasögon helt vattniga.
Jag vet det, okej?
Mark och Judy kom med sin vuxne son förra veckan,
de sa att de älskade vattensprejen.
Men Mark och Judy gillar Stomp.
- Jag gillar Stomp. - Jag älskar Stomp.
De slår på allt.
Det är det nya... Du måste se Stomp på turné.
Det är samma sak.
Så säg mig, Gil, hur var ditt möte idag med din agent?
- Det var förfärligt. - Åh, nej.
Han förstår mig inte alls.
Jag är en seriös teaterskådespelare.
Han har gett mig reklamjobb.
Kan du tänka dig mig, Gil Stone, sälja tejp?
Nu är du där igen med den konstnärliga integriteten.
För mig handlar det bara om pengar.
Vad är vi, två karaktärer med olika perspektiv?
- Jag klarar det inte längre, George. - Gil.
- Jag måste lämna det här hamsterhjulet. - Var pragmatisk.
Jag lämnade en audition idag.
För Clamato, jag menar...
Vi snackar Clamato, George.
Landets bästa mussel-/tomatföretag idag.
En del skulle säga det enda.
Hur kunde du lämna det? Vad är det med dig?
Jag gav ett löfte, George. Ett löfte.
Till mina föräldrar.
Jag saknar dem.
Min far, innan han dog, berättade två saker för mig.
Först att han tjallade på andra judar under Förintelsen.
Sen, och ännu viktigare...
Han sa att man måste vara sig själv.
Det är vad jag försöker göra varje dag i det här galna hamsterhjulet.
Jag måste vara mig själv.
Jag måste vara Gil.
Den här repliken hänger där i luften
som Lenny Kravitz väldigt fina, väldigt fylliga penis,
kom ihåg när hans byxor sprack och den föll ut.
Det finns på film. Det var runt 15 månader sen.
Vi på Oh, Hello känner
att det inte fick nog med uppmärksamhet då.
Gil fortsätter att prata.
Helt plötsligt och ganska oorganiskt börjar han sjunga.
Så jag gick ut från min audition
och beger mig till Fairways stormarknad för att antasta oliver.
Det är då det slår mig.
Söta Rosalie Hon jobbar på femman och tian
Jag har haft den låten på hjärnan hela dagen, Gil.
Tåget tillbaka till Hackensack Med rosmarinvin
Yo deedle doidle dee
Kokain, snort
Vi gillar båda att ta kokain
- Herregud, vad är det för låt? - Det måste vara Steely Dan, va?
Det är en miljard procent Steely Dan.
Minns du när vi såg Steely Dan på Beacon Theater, nio kvällar i rad?
Jag älskar Beacon Theater.
Åh, Beacon Theater, det är som Apollo Theater
för folk som är rädda för att gå in på Apollo.
Walter Becker från Steely Dan,
han spelar gitarr som om han är med i bandet i slutet på en reklam för Lunesta.
Donald Fagen på klaver
ser ut som om Ray Charles spelade orgel i en reformerad synagoga.
George, visste du att namnet Steely Dan
kom från en dildo i en roman av William Burroughs?
Självklart vet jag det.
Du och jag vet mycket om Steely Dan.
- Gil, kan du kolla posten åt mig? - Visst.
Jag väntar på svar från min utgivare
gällande min nya roman, Next Stop: Ronkonkoma.
Det är historien om en järnvägsresa på Long Island
berättad ur hundra olika perspektiv.
Då ska vi se. "Lystring, hyresgäster.
Vattnet kommer att stängas av från kl. 09.00 till kl. 16.00
för att straffa de arbetslösa."
Det verkar elakt, eller hur?
Jag gör mitt eget vatten.
Åh, ja, okej. Den här.
"Kära mr Reddington och mr Stone,
er hyreslägenhet är inte längre en hyreslägenhet."
Men vi har bott i den här lägenheten i 40 år,
och betalat 75 dollar i månaden.
Det är vår rätt att betala samma hyra
oavsett fastighetsvärdet eller inflationen.
Det är skandalöst.
Ravi, jag vill att stolen ska splittras.
Jag får se.
"Er hyra höjs till 2 500 dollar i månaden."
Tvåtusenfemhundra dollar för en ynklig femrummare
med kontor, taklister och öppen spis?
Hur mycket pengar har jag ens på mig?
Vad är det här? "Kom ihåg, du har Alzheimers."
Vad betyder det?
Jag är så trött på att hitta dessa dumma lappar bland mina grejer.
När jag hittar han som lägger dem där...
Vad ska du göra med honom, Georgie?
Kom hit, din jävel.
Håll dig borta från min spegel.
Säg mig, Gil, finns det ett tredje...
Säg mig, Gil, finns det ett tredje brev från min...
Det fungerar bäst om jag inleder.
Gil, finns det ett... Vänta för fan!
Gil, finns det ett tredje brev från min utgivare?
Kanske om de skickade ett tillräckligt stort förskott
så behöver vi inte oroa oss för den nya hyran.
- Ge mig det jävla brevet. - Be om brevet bara.
- Är vi i samma lag? - Ja.
Mets år 1986.
- Du är helt okej, vet du det? - Ja, tack.
- Det är från dem och det är tunt och fint. - Ju mindre desto bättre.
Goda nyheter kommer i tunna kuvert.
"Kära mr Reddington.
Vi har fått ditt fantastiska manus, Next Stop: Ronkonkoma.
Ett tusen sidor långt, ej korrekturläst dokument.
Tyvärr är vi bara intresserade av ungdomslitteratur nu.
Som Twilight eller The Corrections.
Kanske du ska ge en större tanke till en yngre publik."
Vilken fräckhet.
Jag tänker på tonåringar hela tiden.
Men, George, vad stod det i brevet?
Det stod att jag inte får bokkontraktet.
Herregud, jag får inte bokkontraktet.
Och jag har redan köpt fårhunden till författarbilden.
Han får åka tillbaka till Chinatown.
Håll i er, folk.
Vad händer om du inte får förskottet?
Utan förskottet har vi inga pengar,
och vi kommer att förlora vår lägenhet.
Men vi har bott i den här lägenheten i 700 söndagar.
1951, Flatbush Avenue.
Jag är fem år gammal och det finns två saker i världen som jag älskar.
Brooklyn Dodgers,
och när min mamma trycker mitt huvud mellan sina stora polska tuttar.
Glassförsäljaren är här.
Han säger att jag får en storstrut om han får stoppa fingret i min rumpa.
1951, Providence, Rhode Island.
Jag är fem år gammal och min mor uppfostrar mig som en tjej.
Min far dricker whiskey i ett kolsvart rum
och vi får inte komma in dit.
Min storebror Spuddy tar tag i mig.
"George, vill du gå och se ett lik?"
Han tar ner mig till tågspåren,
men jag hade redan sett det.
Spola framåt. Jag går första året på Zero Mostel High.
Min bäste vän Lamar utmanar mig att dricka en hel flaska rapsolja.
Jag gör det, och än idag, när jag rapar, kommer det ut popcorn.
Spola framåt. Jag går andra året på Jonesys skola för missanpassade.
Det är bara jag och en nunna och en ung Robert Durst.
Kul fakta: Robert Durst och min mor hoppade från samma tak.
Å ena sidan var det sorgligt att min mor begick självmord,
men å andra sidan var jag glad att det var min födelsedag.
Det är sant. Det var han faktiskt.
Spola framåt till det ofta glömda och sällan diskuterade årtiondet,
sextiotalet.
- Ravi? - Musiken. Ravi, musik.
Ravi, för fan! Sen! Ravi, sen!
Ursäkta mig.
Så fort han säger "Sextiotalet" ska du starta den sköna musiken.
Ravi, du måste ordna det annars blir han bindgalen.
Nej, jag blir brödgalen,
och det är för torrt att svälja.
Om du sabbar en av hans monologer igen
så stryper jag dig, slumdog.
George!
Så ridderligt av dig.
Du måste gå ner typ fyra kilo.
Det är sant.
Det är alla Tate's-kakor.
De är så tunna...
Man äter upp en rad och bara: "Det är bara en rad kvar."
Spola framåt, sextiotalet.
Jag är på Columbia University som inkräktare.
Jag delade ut flygblad ut en sekt jag gått med i.
Kul fakta: Jag är den enda som har blivit sparkad från en sekt
för att jag var för aktiv.
Men vi var en fantastisk grupp.
Det var en LSD-cykelsekt, numera känd som Soul Cycle.
Sextiotalet.
Jag är student på Columbia
efter att en armépsykiatriker anser mig för våldsam för Vietnam.
1969 såg miljoner Neil Armstrong gå på månen.
Jag kommer aldrig att glömma var jag var.
I en filmstudio i Queens och hjälpte till att fejka månlandningen.
Men 60-talet, ni vet?
Jag minns en dag, jag gick genom Columbia Quad.
Men 60-talet, ni vet?
Jag minns en dag, jag gick genom Columbia Quad.
Och jag ser en riktigt cool kille.
- Fred, Oh Hello. - Sextiotalets fred Oh Hello till dig.
Marijuana.
Jag hörde precis om en häftig ny lägenhet på 73rd Street.
- Vill du bli rumskompisar? - Jag vill bli rumskompisar.
Men jag måste varna dig, jag kanske måste flytta ut snart,
för jag är förlovad med en tjej som inte kan hålla tyst.
Jag borde förvarna dig om att jag är rädd för tvättbjörnar.
De är helt galna, de har små axlar
och en stor mage, som en hårig burk.
Se upp, tvättbjörnar stjäl din mat,
men innan du vet ordet av, stjäl de ditt hjärta.
Tvättbjörnar alltså. "Vad är du? En katt, eller en räv, inget av det?"
- Du är en tvättbjörn. - Du är en tvättbjörn, exakt.
Sen helt plötsligt ställer de sig upp, det är märkligt.
De har svansar som ser ut som färgade golvmoppar.
Har golvmoppen ens blivit uppfunnen än?
De har människohänder som kan trycka ut ögat på dig,
och äta upp det som en grön vindruva.
Har du nånsin hört en tvättbjörn äta en grön vindruva? Det är som...
I Australien kallas de säkert för soprånare.
Och de är så sexiga.
En annan sak om tvättbjörnar...
Och vi har bott ihop sen dess.
Sen kom ett brev från nån brevbärare.
Eftersom vi inte har 2 500 dollar så kommer vi att förlora vårt hem.
Åh, George, jag är så deprimerad Över att vi ska flytta ut
Okej, det var intressant.
Jag har några stora problem med det, Gil.
För det första har vi inte rättigheterna till Billy Joels "Movin' Out".
Precis, det var därför jag joddlade den.
Det var en för lång replikläsning.
Så gör inte om det.
Visst, självklart.
Om vi ska ha synpunkter så tänkte jag
att du kanske inte behöver ge mig anmärkningar under pjäsen.
Jaså, är du en stor pojke?
Store Gil är stor nu, va?
Nej, jag gillar det.
Låt mig ställa en fråga.
Du vill väl inte förstöra det här som du gjorde med CBS?
Nej.
Om du tog en överdos imorgon, tror du nån skulle bry sig?
Du är Guds förlorare, vet du det?
Du är Guds... Nej. Inte rymma. Hallå, nej!
Vi sa båda saker som sårade, okej?
Men vi har en fin publik, så var snäll och ryck upp dig, Gil.
Gör Mike Jackson, gör kung Pop.
- Mike Jackson. - Jag vill hänga en bebis från en balkong.
Det var det roligaste som nånsin hänt.
Det finns bara en väg tillbaka, Mike.
- Mike Jackson. - Ja.
- Du blev bra på det. - Jag vill gå på månen en dag.
Åh, så sorgligt. Okej.
Vi fortsätter direkt. Jag tror inte publiken märker det.
Sen kommer ett brev från nån brevbärare.
Eftersom vi inte har 2 500 dollar så kommer vi att förlora vårt hem.
Åh, George. Jag är så deprimerad över att vi flyttar ut.
Det är jag med.
Men vet du vad, låt oss inte vara deprimerade.
Om det här är vår sista vistelse i New York, låt oss ha lite kul.
Jag tänkte på en sak.
Om vi skulle gå ner till den gamla WOLO Studios
och spela in ett litet avsnitt av You Know What.
You Know What?
Vårt lekprogram där de tävlande var tvungna att gissa vad du visste?
Det var ett så oklart och svårt lekprogram.
För vi begränsade aldrig vad jag kunde veta.
Och den enda gången en kille gissade rätt så ljög jag.
Nej, tjockfot, jag pratar om vår andra show.
Vi tar er nu till en stor billig restaurang mitt i New York
där till och med glassen är äcklig.
Alla där är fula.
Förstår ni vad jag menar? Varenda person...
på sitt eget sätt... är ful.
Menyn är typ 19 sidor lång.
Och även om det är en billig restaurang så finns det sånt som hummer på den.
Och man vill nästan beställa det bara för att se vad som skulle hända.
Vi ser den vackra Gil Stone.
Eftersom han är på en billig restaurang så äter han som i en 70-talsfilm.
Raring, får jag lite kyckling cacciatore
eller nån annan maträtt som inte existerar längre.
Raring, kan jag få en kaffe från 1970-talet,
så vattnigt och grått och en pistol bredvid på bordet.
Raring, får jag en halv cantaloupmelon, en sked keso,
och en biff Diane på sidan.
Fasen, vi är live.
Åh, hallå.
För mycket tonfisk
Åh, hallå och välkomna till För mycket tonfisk
på WOLO:s öppna kanal.
Vi välkomnar alla våra tittare.
Oavsett om du är en katt, ensam i en lägenhet.
Eller en honduransk städerska
som inte är säker på om hon får byta kanal.
Vi välkomnar båda våra tittare.
För mycket tonfisk är ett skämtprogram...
Fasen. Får jag inte säga det? Okej. Tagning två.
För mycket tonfisk är en talkshow utan några skämt.
Vi intervjuar de största personligheterna i New York
och de får inte alls ett enormt jävla tonfiskstraff.
Det här är vårt sista avsnitt av För mycket tonfisk nånsin
eftersom vi blir tvingade att lämna vår lägenhet i Manhattan.
Men för vårt sista avsnitt nånsin har vi en väldigt speciell gäst.
- Det har vi verkligen. - Han är en bra gäst.
- Han är en jättebra gäst. Ett bra fynd. - Ett bra fynd.
Han började som författare på Smothers Brothers komeditimme,
och sen dess har han varit en av de nya stjärnorna
i underhållningsvärlden.
Välkomna Steve Martin.
Hej då, tack för att du kom. Gud välsigne dig, tack.
För mycket tonfisk
Välkommen Steve till För mycket tonfisk
Hur länge behöver jag göra det?
- Jag ser jättebra ut i den här... - Ja, det gör du. Du borde knyta upp...
Jag bär redan mikrofon för jag bär alltid mikrofon.
- Man vet aldrig. Ska jag göra det? - Visst. Ja, varsågod.
- Som du klär dig. - Åh, tack.
Ja, jag liknar dig nu.
- Jag vill inte ha den knappen. - Nej, okej.
Vill du lämna den öppen?
- Du vet, jag har erfarenhet. - Ja, okej.
Åh, nej. Vi vet.
- Vilken glädje. - Ja.
Förresten, ljudet är jättebra.
- Bra, skönt att höra. - Tack för den avvägda komplimangen.
Om vi säger så här, jag har stora förhoppningar.
Åh, vad fint. Du är själv en stor pjäsförfattare.
Tack så mycket.
- Men jag tycker att ni har fått till det. - Tack.
- Ni fick till pjäsförfattandets kärna. - Tack.
Vet ni vad Mike Nichols sa till mig en gång?
- Han sa att det fanns... - Åh, du tappade nåt.
Jösses. Två minuter in på intervjun.
- Inte den Mike Nichols. - Åh, okej.
Han sa att RKO Pictures hade en filosofi att om...
I deras filmer, när telefonen ringde, om nyheterna var sorgliga,
då svarar man glatt i telefonen.
Och om nyheterna var glada, så svarar man ledset i telefonen.
Jag förstår inte.
- Får jag se ett exempel på det? - Ja. Var är telefonen?
Ge Steve en telefon, okej.
Nu kör vi.
Vill du byta plats? Eller vill du sitta ner?
Jag måste nog byta. Vi måste prata.
Är nyheterna glada eller sorgliga?
De blir sorgliga.
Åh, det var så...
Jag vet, det var så bra. Det var så roligt...
Förlåt.
Tagning ett.
- För att vara rättvis, borde jag... - Ja, okej.
Jag är mycket sämre på tysta skämt än han är, men jag gör mitt bästa.
Jag ska göra mitt bästa, okej.
Herregud. Jag var så...
Är hon?
Sa jag vem som berättade den historien?
- Vem var det? - Mike Nichols.
Herregud!
Mike Nichols fotvårdsspecialist på 83rd Street.
- Vi behåller den. - Vill du behålla den?
- Först av allt så tar jag den. - Tar du den? Det får du gärna.
Allihop, ta vad ni vill ha.
Vad ni vill.
Har du några minnesföremål från filmer,
sånt som du har tagit som är speciella för dig?
Kan du nämna dem nu?
Jag har mina kläder från Three Amigos.
- Bär du dem ibland? - Om jag bär dem?
- Bär du dem? - Jag vill inte gå in på det nu.
Du skulle kunna bli deporterad fort.
- Trump håller på att göra en remake. - Jaså, gör han?
Ja, den heter No Amigos.
Har du nån gång stött på Trump i ditt jobb...
- Jag har aldrig träffat honom, nej. - Aldrig?
Var han aldrig på New Yorkers cocktailpartyn?
- Nej. - Inte?
- Det vore osannolikt, eller hur? - Ja, det vore det.
Och du gick aldrig på Maxim Hottest 100-fester.
- Men du är konstsamlare. - Ja, det...
Jag har samlat ett par tavlor i mitt liv.
Jag kan glatt säga att jag har tjänat mer pengar på det än i showbusiness.
- Verkligen? - Nej, jag skojar.
Kontrollerade judarna inte konstvärlden?
- Tror folk att du är jude eller inte? - Nej, det gör de inte.
Åh, grattis.
Jag kan ärligt säga att inte en enda tror det.
Du har aldrig blivit stoppad på gatan? "Är du jude?"
- "Är du jude?" - Nej.
Presbyterianer gör inte så. "Är du presbyterian?
Vi behöver 10 presbyterianer för att göra en majonässmörgås, följ med oss."
Det finns alltid en kris med judar på gatan.
Är du en religiös man?
Nej, inte alls.
- Tror du på Gud? - Antagligen när jag var liten.
Men inte längre.
Var magi... Var det för att du tror på magi?
Ja, när jag lärde mig... När jag insåg att korttrick var ett trick
- så sa jag, det kan inte finnas en Gud. - Ja.
Du började läsa om Jesus mirakel och tänka: "Jag vet hur man gör det."
Plexiglas under vattnet.
Man bara delar fisken i en massa bitar.
- Eller gömmer fisken i handflatan. - Ja, man gömmer fisken och...
Titta vad jag har här.
Vad var det första tricket du lärde dig? Minns du det?
Det är väldigt privat.
Nej, det gör jag inte. Jag minns inte det.
Det var antagligen ett trick köpt i butik.
Inte bara fingerfärdighet.
Det lärde jag mig senare.
- Är du fortfarande fingerfärdig? - Jag kan fortfarande en del av det.
- Kan du göra det med ett pommes frites? - Visst.
Det är okej.
Det är till dig.
Ja, det stämmer.
- Du har ett barn nu. - Det har jag.
Så hur är det rent ekonomiskt? Är det svårare nu?
Hon betalar för sig själv.
Åh, vad bra.
Hon jobbar redan. Underbart. Det är så häftigt.
Och vad har du för nöjen?
Jag är komiker, skådespelare, författare, ja.
Vilket älskar du mest?
När du spelar på en amfiteater, Steve Martin, 1979.
Du spelar på en amfiteater. Du spelar på Hollywood Bowl.
Vad tjänar du på en sån kväll?
På den tiden blev jag kritiserad för att jag tog mycket betalt.
- Hur mycket var det? - Tio dollar.
Vet du hur mycket dessa...
Jag har försökt se er show så länge,
och jag kunde inte få en gratis biljett.
Och ikväll sa ni, om jag kom upp på scen med er.
Du var tvungen att sälja en Picasso för att komma in här.
Du gjorde det... Du skrev...
- Nej, låt honom kämpa. - Mitt svar är...
Picasso at the Lapin Agile,
Det är en pjäs du skrev. Jag bygger upp till nåt.
Wow, vilken bra övergång.
Han täcker upp för mig för att jag inte mindes Lapin Agile.
- Vad skulle du säga? - Picasso at the Bistro.
Jag skulle säga Picasso at Au Bon Pain.
Vilket är ett franskt uttryck för frukost på LaGuardia.
Hur hörde du först talas om att det var en historisk händelse
då Einstein och Picasso träffades på en bar?
- Den är påhittad. - Är den påhittad?
De träffades aldrig, så vitt jag vet.
- Träffades de inte? - Nej, jag tror aldrig de träffades.
Jag trodde hela grejen var att de träffades...
Det kallas för en pjäs!
Jag menar, är det här på riktigt?
- Okej, förlåt. - Jag vet inte.
Är det?
Förresten, hur får vi hit en Uber med den här?
- Använder du Uber? - Ja, det gör jag.
Vad har du för adress?
Så, Steve, här är vi...
Jag ska berätta. SteveMartin.com.
Steve, här är vi. Vi har ätit våra pommes frites och vår fejkhamburgare,
och du har inte tagit en enda tugga...
Det har aldrig hänt förut.
Det har aldrig hänt förut, nej.
Herregud.
Steve, vad har precis kommit ner från den här rekvisitan
som vi stal från Angels in America?
- Jag trodde att det var en Rauschenberg. - Nej, det...
Titta hur stor den är. Titta här.
Titta på den här jävla Boteron framför dig.
- Den har en fantastisk arom med. - Ja.
Det vi gör är att, vi tar majonnäs och tonfisk,
och vi förbereder det och ställer den sen under ljuset kl. 17.00.
Och det ser ut som...
- Du flyttar den bort från dig. - Ja.
- Det är mitt undermedvetna. - Det vet jag.
Vi formade den efter...
Det är Chris Christies buk, det är vad det är.
Jag vet inte om du såg när Chris Christie bar basebolldräkt,
men han pressade verkligen in sig i den precis så.
Jag önskar att publiken kunde se det jag ser.
Det är som en Kandinsky som är målad på två sidor.
Ja, det är en Kandinsky.
Ganska smart, eller hur Steve?
Pjäsen och tavlan.
Gillar du tonfisk?
Jag gillar tonfisk, men jag gillar det med pinjenötter.
- Åh, pinjenötter. - Det har vi inte.
- Jag gillar det med avokado. - Avokado är gott.
- Och några kanske protesterar, men senap. - Gillar du lite senap?
Jag har lärt mig att det värsta med en tonfisksmörgås är tonfisken.
Synd att du har ett stort jävla berg av det framför dig nu.
Jag måste säga att det här är för mycket tonfisk för mig.
Steve Martin, allihop.
Tack så mycket.
- Ha en fantastisk kväll. - Jag tar den här från din ficka.
- Jag behåller min mikrofon. - Vill du behålla mikrofonen?
Jag behåller mikrofonen så jag kan kommentera åt publiken.
Behåll mikrofonen och när du tycker att nåt inte är roligt, berätta det.
- Mina damer och herrar... - Folk runt mig nu.
Ja, Steve Martin, allihop!
Steve viskade precis till oss.
Han kommer sitta i lobbyn efter showen,
och prata om den första tiden.
Dessutom, vilken fantastisk kille.
Han vill ta en mobilbild med er.
Men han sa: "Se till att du ger kameran
till nån som inte vet hur man använder den."
Steve, det finns en underbar berättelse bakom uttrycket "för mycket tonfisk".
För flera år sen brukade vi dricka tonfisktinis.
Ja, just det. Tonfiskbaserad Martini.
Även känd som Martonfisk.
Eller som den hette bland lesbiska, Martonfisk Navratilova.
Poängen är, vi drack fisk.
Och en dag gjorde bartendern ett misstag och Gil yttrade de berömda orden:
"Det är för mycket tonfisk på min tonfisktini,
men hans Martonfisk behöver mer tonfisk",
och vi skrattade åt det.
Vi skickade in det till Talk of the Town, och tidningen New Yorker,
och de avbröt vår prenumeration.
Ytterligare en applåd för mr Steve Martin.
Och nu, tillbaka till pjäsen.
George, kan vi bara ta fem minuter? Min mage är lite...
Nej, det är bra.
George och Gil har blivit vräkta från sin lägenhet,
trots att de har flera vuxna barn med gästrum.
De bor i Riverside Park.
Åh, helvete.
Jag kan inte tro att vi bor på en parkbänk.
Vi hade kunnat bo i tunnelbanetunneln
om du inte hade blivit osams med mullvadsfolket.
Att bo i parken är inte så illa. Jag har träffat nån.
Hon är jättevacker. Riktigt glamorös.
Hon heter Lisa. Hon är en tvättbjörn.
En ny tvättbjörn, hur träffade du denna?
Vid soptunnan.
Vi åt på samma bit pizza från varsitt håll
som i Lady och Lufsen.
Så gulligt.
Men i det här fallet slutar det med att jag har sex med tvättbjörnen.
Du vet, det är en öppen park, jag såg det.
- Det är New York, eller hur? - Okej.
New York brukade vara en stad för konstnärer och de som sa sig vara det,
men de dagarna är slut.
Jag vill inte vara den första som säger det, men New York har förändrats.
Minns du hur den här staden var på 1970-talet?
På 1970-talet? Jösses, om jag minns.
Sena 1970-talet var New York en bankrutt, brottsfylld röra, och det var urhäftigt!
Brinnande däck rullar ner för gatan.
Och inuti däcken, bebisar med knivar.
På 1970-talet var Broadway-teatern en helveteshåla.
Det finns ingen Disney-teater.
Disney är bara en man i Kalifornien
som försöker frysa ner sig så att han kan överleva judarna.
Spola framåt.
1980-talet.
Ed Koch.
New Yorks borgmästare, Ed Koch, härskar över staden med en slapp näve.
Sexualpolitiken förändras.
Gil och jag gick på dragshowerna som blev kända i Paris Is Burning.
Gud, vilka snygga tjejer.
De var killar, George.
De var tjejer, minns du, de hade klänning på sig.
Nej, de var dragqueens, de var män klädda...
Nej, nej. Jag sög av en tjej.
Vänta lite.
Var parkerade jag bilen?
Spola framåt, 1989.
Berlinmuren faller.
Folk i gråa rockar kramar folk i beigea rockar.
Alla är fula.
Men järnridån vittrar sönder, så att många år senare,
Vladimir Putin och Donald Trump kan rida med bar överkropp på hästar
över mänsklighetens förkolnade kvarlevor.
Spola framåt.
1990-talet.
Mad About You, pestosås,
O.J. Simpson bryter sin 45 år långa serie utan mord.
O.J. Simpson dödar dessa två människor så hårt
att de slutade tillverka Ford Bronco.
Kan ni tänka er att göra nåt så jävla sjukt
att Toyota Camry inte finns längre?
Samtidigt på östkusten,
Sieg Heil, regerar Rudy Giuliani över New York med Gestapo-taktik.
Ursäkta mig, killen gör sig av med all pornografi på Times Square,
så att man nu måste gå ett kvarter västerut till 8th Avenue?
Och nu är 8th Avenue en avloppsbrunn.
Har ni gått till handjobbsstället på hörnet 44th och 8th?
Vad heter det nu, Shake Shack?
Just det, kom in på vårt galna ställe så runkar vi av dig,
och det går en kö av familjer ut därifrån?
Medan du väntar, här är en vibrerande analplugg att sticka upp i baken.
Så jag tar den hemska saken och kör upp den i min prostata,
medan jag runkar av mig själv.
Och det är jag som blir utkastad?
Men Rudy Giuliani, han var verkligen 11 septembers hjälte
eftersom ingen annan var borgmästare den dagen.
Från 11 september
till 19 september 2012.
Steely Dan spelar på Beacon Theater
under nio kvällar i rad,
och ljudet av dem fyller luften i New York.
Vi pratar om söta Rosalie
Hon jobbar på femman och tian
Tåget tillbaka till Hackensack Med rosmarinvin
Jag är ledsen, kokain
Snort
Vi gillar båda att ta kokain
Fan också.
Jag börjar tro att den låten inte ens existerar.
Kanske det bara var en dröm, som vår tid på Manhattan.
Plötsligt ringer telefonen.
Gil reser sig upp och korsar scenen till höger för att svara i telefonen.
Men han lyfter inte luren
och ljudeffekten fortsätter tills han gör det,
så under tiden väntar Ravi.
Du är verkligen som en fattig Steve Martin.
Ja, visst.
Får jag fråga... Ge mig några exempel.
Huvudet fullt med grått hår.
Nån som, i det här fallet, faktiskt gör ett antal saker.
Och jag är bokstavligen fattig.
Du är nån som säger sig vara, pjäsförfattare.
Det här är vår första framgångsrika show.
- Tror du på det? - Efter alla de vi har haft.
Min version av Purpurfärgen var bra.
Det var en enmansshow, dock.
Det var en enmansshow
vid namn Purpurfärgen där jag bara bär en kukring.
Minns du när jag regisserade den versionen av Bye Bye Birdie
sponsrad av Grindr som hette Bye Bye Curious?
Kanske Steve kan hjälpa oss med vår Terri Schiavo-musikal.
- Du menar You Snooze, You Lose? - Ja.
Jag ska bara svara i telefonen.
Åh, hallå?
Chefen på New York One?
Det är du.
Du såg För mycket tonfisk, du älskade den,
du vill göra det till ett tv-program
och betala oss nog med pengar så att vi har råd med hyran och lite mer.
Chefen för New York One, jag är glad att kunna meddela dig,
nej tack, hej då.
Va? "Nej tack, hej då"?
Vi blev just erbjudna pengar för att rädda vår lägenhet
genom att göra För mycket tonfisk, och du säger: "Nej tack, hej då"?
Jag tänker inte sälja mig, George!
Jösses! Åter igen med våra karaktärsskillnader?
- Jag har inte varit helt ärlig mot dig. - Var helt öppen.
Jag vill inte lämna parken.
Det börjar bli seriöst mellan mig och Lisa.
Hon börjar bli en Yoko mellan oss.
En tvättbjörns-Yoko. En Yokobjörn.
- Gör slut med henne. - Jag kan inte.
- Sparka ut henne på gatan. - Nej, de älskar gatan.
Bara dumpa henne. Hon är en tvättbjörn. Hon är en sopa.
George, hon är gravid!
Lisa är gravid och det är min tvättbjörnsbebis.
Använde du inte skydd?
Hon sa att hon åt p-piller.
Tänk tillbaka, gjorde hon det?
Det är möjligt att jag bara såg henne äta värktabletter från en pöl.
Vad ska vi göra? Döda henne, lämna stan?
Nej! Jag ska gifta mig med henne, George!
Men du är jude och hon är en tvättbjörn.
Hon vill konvertera.
Hon tar lektioner hos en rabbin.
Sitter tvättbjörnen och rabbinen mitt emot varandra vid ett skrivbord?
Det är som alla serier i New Yorker samtidigt.
- Jag är glad för din skull. - Tack.
Det är bara det att jag aldrig har haft pengar och jag vill ha lite.
Det finns saker jag vill köpa.
Saker jag aldrig har talat om för nån.
Som vadå, George?
Jag vill leasa en helt ny Kia Sorento.
Jag vill köpa en ThunderShirt.
Det är en skjorta som man virar runt en hund som har panik
och hunden slutar ha panik, för det mesta.
Hunden skakar fortfarande lite.
Dessa två saker vill jag ha...
Åh, George, jag hade ingen aning.
Hur kan jag berätta för nån?
I min familj leasade pojkar inte Sorentos.
För Kia var inget bilmärke då.
Det är ett så nytt märke. Jag visste inte om det.
Okej, jag gör För mycket tonfisk på New York One med dig.
Okej, Gil...
Men vänta en stund.
Du lämnar parken så fort.
Är allt okej med Lisa?
George, jag fick precis ett sms.
Det visar sig att Lisa är en pungråtta med rånarmask på.
- Igen? - Tredje gången!
Det är tredje gången jag har blivit lurad av falska pungråttor.
Upp med hakan, Gil, för vi ska vara med på New York One.
Kanalen som kommer automatiskt när man startar om kabelboxen.
New York One, kanal nummer ett kronologiskt!
Vi är nu i mitten av första akten.
Vid det här tillfället i pjäsen ska vi lägga till en surrealistisk balett.
Med det hoppas vi vinna
det nya Tony-priset för koreografi
under ett begränsad ytlighetsprojekt.
Och vi presenterar nu ödmjukt,
Gil och Georges drömdanssekvens,
som kommer ta er och oss
långt utanför vår bekvämlighetszon.
Den här dansens koreografi skapades av en gammal asiatisk kvinna
som utövade Tai Chi i Prospect Park.
George och Gil går ner för trapporna som två gående hakkors.
Vi är nu på kyrkogården som man ser på vägen till LaGuardia.
Vi ser Ed Kochs grav.
Ed Kochs grav,
en symbol för ett New York som har dött ut.
Men från LaGuardia ser vi New Yorks vackra skyline,
med den faderliga ljusfallosen Empire State Building.
Och de moderliga ljusbröstvårtorna San Remos lägenhetstorn.
Åh, herregud, publiken blir upphetsad.
Som om de är på en regional uppsättning av Chicago.
Främre raden försöker gömma sina stånd under ett berg av torris.
Det här är ingen sexshow.
- Det här är uråldrig konst. - Det här är förhistoriskt.
Moder, fader.
Och bebis?
Vi ser en tonfiskbebis, vi måste gå till den.
Vi går för att ta hand om vår tonfiskbebis, men...
Bebisen är demonisk.
Bebisen är besatt av djävulen
som när Mia Farrow fick det där djävulsbarnet.
- Soon-Yi? - Korrekt.
Efter ett rejält Soon-Yi-lurendrejeri, springer vi.
- Gil, var är du? - Var är min vän George?
Gil, rädda dig själv. Flyg iväg.
Åh, nej. Jag behöver inte flyga. Jag springer bara med dig. Det går bra.
Kom ihåg, om du tror, då kan du flyga!
George, jag är inte fastspänd.
Det är ingen bra idé. Fan heller, nej. Jag tänker inte göra det.
Jag har sett för många uppsättningar av Spindelmannen där en kille dog.
Jag tänker inte göra det.
Visst. Gil och George är nu säkra från tonfiskmonstret.
Det här ser dyrt ut.
Det är För mycket tonfisk...
varumärke.
Det finns så mycket produktionsvärde.
George och Gil är nu riktigt yra så de går ner på knä.
Och sen en brygga, sen ett mytogram,
och sen lägger vi oss ner.
George...
George och Gil vilar nu i realtid i typ, två minuter.
Ravi.
Det är George.
Jag ligger på golvet.
Mitt blodsocker har kraschat.
Kan du hämta en Ferrero Rocher-choklad åt mig?
Eller en Lindt Lindor-tryffel?
Min favoritsmak är blå.
Ravi, det är Gil Faizon, angenämt.
Kan du gå till en bodega åt mig
och hämta en låda Kashi Good Friends-flingor?
Den högsta, dammigaste lådan du kan hitta.
Ravi.
Det är George, jag ligger på golvet.
Du måste gå till Just Salad,
typ kl. 13.00 när de har som mest att göra.
Och ställ dig i kön, bara: "Då ska vi se, hur fungerar det här?"
Ravi, det är Gil Faizon.
Kan du gå till Chipotle och köpa en stor skål Ebola åt mig?
Ravi!
Kan du gå till varenda pizzeria i New York
och köpa den mest solblekta bilden av Danny Aiello?
Ravi, det är Gil Faizon, angenämt, jag ligger på golvet.
Kan du gå till Magnolia-bageriet
som är med i Sex and the City-rundturen
och bara skjuta sönder det?
Ravi!
Kan du åka till Long Island City, Queens, för jag tänker inte göra det.
Okej, vilostunden är slut.
Spola framåt.
Ett år senare.
George och Gil är på New York One och lever på världens topp.
Gil kan inte stå upp på grund av sin polentakropp.
Vilket innebär att den håller ihop
men den är mjuk och absorberar tomatsås.
Gil står nu som ett småbarn i en YouTube-video.
Spola framåt, ett år senare.
För mycket tonfisk är det populäraste programmet i trestatsområdet,
och George och Gil lever det goda livet.
De kan få ett bord på La Famiglia Pizza i hamnen
när de vill.
George har äntligen råd att flyga JetBlue Mint
från JFK hela vägen till LaGuardia.
Och Gil uppfyller sin livslånga dröm om att testa biscotti,
och det är inte värt det.
George kommer tillbaka
med ett utseende som bara kan beskrivas med fittsafari.
Vi är på inspelningen av det företagsägda och framgångsrika För mycket tonfisk.
Folk behandlar mig så annorlunda nu när jag är berömd.
Plötsligt har juvelerare en toalett som jag kan använda.
Hur är det med allt?
- Hej, rymdmormor. - Åh, hej.
Bra att du beställt maten som jag gillar.
Vattenmelon som har legat i kylskåpet i tre veckor,
så att när man äter den, smakar den starkt.
Gil, vi tar en pressbild.
Vi ska vara med på omslaget till tidningen Wired
för det kan vem som helst vara.
Saker och ting förändras verkligen.
Du vet det svarta högstadiet som jag går förbi?
Barnen brukade skrika: "Hej, blyga fruktbak" eller
"Titta på den moppliknande jäveln".
När jag går förbi nu, då kacklar alla och skriker:
"Den grötiga typen har fått ett tv-program."
Då sätter vi igång att jobba, allihop.
Nu när vår maskot har anlänt.
- Hur är läget, Tony? - Hej, Tony Tonfisk, hur var helgen?
Herregud, han missbrukar igen.
Jag ville inte säga nåt men han går inte på mötena längre.
Det är hans nya flickvän. Hon hjälper honom att ta kokain.
- För han har inga armar. - Vem, Tony?
Nej, han är en smörgås med ögon.
- Åh, hallå? - Åh, hallå?
Va? Nej, New York One, snälla, det är oacceptabelt.
Va? Är det här ingen mobiltelefon?
Hörde du vad New York One ska göra med vår show?
Vill de göra oss till en musselshow med namnet "Det var en massa clamato"?
Vilket är en förskräcklig titel.
Jag skulle kalla den: "Du har musseljuice, din vita slödder-idiot."
George, jag vet inte om du minns, men jag sa att jag måste vara Gil,
jag måste ut ur det här hamsterhjulet. Jag tänker inte jobba för Clamato.
Då kommer ingen av oss det.
Gil, vi ska konfrontera chefen på New York One,
och säga att vår integritet inte är till salu.
Jättebra! Ska vi ta tunnelbana då, 4-5?
Nej, vi tar R-banan och går sen.
Skaka!
Pjäsens klimax.
Vi är nu på New York Ones lyxiga högkvarter värt miljarder dollar.
Det finns en glasmonter,
fylld med kopior av andra personers Emmy-priser.
- George... - Gil och...
Gil och George, beväpnade med sin integritet,
- är redo att kämpa mot den onda... - George, snälla, jag behöver bara...
mot den onda tv-chefen,
som ikväll, speciellt för oss,
och för alla här,
spelas av Broadway-legenden, Matthew Broderick!
- Stopp! - Stopp? Fan!
Matthew, nej. Kom inte ut. Vi har stoppat.
Varför är det stopp?
Jag måste gå på toaletten.
- Nej, du får hålla dig. - Jag har hållit mig sen Steve Martin.
Snälla, gör inte det här mot oss, okej?
Du är vuxen. Du kan kontrollera dina tarmar.
Nej, den börjar bli spetsig.
Kan vi bara ta en mellanakt?
Nej! Ingen jävla mellanakt!
De förstör showens flyt.
Skulle du stoppa Super Bowl halvvägs in för att göra en massa skit?
Du får inte gå på toaletten.
Okej, jag...
Jag behöver inte gå på toaletten längre.
Kom hit. Jag får prata med dig lite. Kom hit.
Sket du precis i dina showmanchesterbyxor?
Nej!
För helvete!
Vi har inga extrapar!
Ljuset, Ravi.
Va?
George Reddington hade inte ropat efter ljuset.
Jag är inte George Reddington längre.
Jag är George St Geegland och du är Gil Faizon,
och det här är över för att du förstörde det!
Matthew Broderick väntar precis bakom den dörren.
Han väntar på att få komma ut och agera, och du förstörde det!
George, jag är en Peter Pan.
Jag vet inte när jag kommer växa upp eller när jag ska gå på toaletten.
Det är vad som gör mig så angenäm.
Fast du är inte angenäm, Gil.
Richard Dreyfuss, han är angenäm.
Men du är en omogen idiot.
Jag kan inte förstå att CBS-folket ville ge dig röstskådisjobbet.
Vad sa du nu?
Inget.
Sa du att CBS ville ha mig för röstskådisjobbet?
Nej, jag yrar bara.
Jag är så sjuk.
Det där fungerar inte på mig. Jag vet att det är fårhundsblod.
Okej, om jag var du, så skulle jag släppa det nu.
Hur kan jag släppa det, George? Det var en livsförändrande möjlighet för mig.
Släpp det bara, innan jag behöver börja skrika avslöjanden.
- Jag kan hantera det. - Du fick det!
Du fick röstskådisjobbet på CBS! Du fick det!
Och jag tog meddelandet och jag ljög för dig!
Jag ljög för min bästa vän och jag älskade varenda sekund av det!
Är det vad du ville höra?
Ville du höra hur förstörd jag är inuti?
Vilken tagning?
- Spelar det nån roll? - George?
Gör mig i alla fall tjänsten att berätta
vilken tagning som CBS-cheferna svarade på.
Den första eller den andra, George?
Bara för att jag vet hur mycket du uppskattar synpunkter.
De flesta cheferna svarade på första tagningen.
Det här är CBS, baby!
Du satsar för högt.
Du har alltid satsat för högt. Du hade gjort bort dig.
- Och jag skyddade dig. - Skyddade mig, från vadå?
Jag är den starkaste skådespelaren i New York, enligt dig.
Jag ljög för dig, Gil.
Trodde du att du var den starkaste skådespelaren i New York?
Du har typ sju killar framför dig.
- Nämn en. - Bobby Cannavale, Stanley Tucci,
Oliver Platt, Liev Schreiber,
Vincent D'Onofrio, Nathan Lane, Griffin Dunne.
Nej, ursäkta mig. Griffin Dunne är inte New York-baserad.
Vad fan sa du nu?
Åh, förlåt mig, för senast jag kollade
så bodde Griffin Dunne i Rhineback
och kunde vara på Manhattan på en timme och 15 minuter.
Och varenda regissör i stan vet om det,
så hur vågar du låtsas som om du inte gör det?
Hur fan vågar du låtsas som att du inte vet var den jävla Griffin Dunne bor?
Nej.
George, om du...
Om du inte ber om ursäkt till mig nu, då går jag och pjäsen är slut.
Om du hade fått det jobbet,
då hade vi umgåtts mindre.
Jag ber aldrig om ursäkt.
Då tar jag väl farväl då.
Adjö.
Tack för att ni kom till showen.
Vad fint att ni håller hand så där.
Ni behöver inte sluta hålla hand.
Jag gissar att ni tog beslutet att hålla hand för länge sen,
och sen tänker ni: "Hur ska vi sluta hålla händerna?"
Hej då.
Jag tittar ut mot publiken och trodde att dr Ruth dejtade Bill Clinton.
Adjö, tack för att ni kom.
Adjö. Steve, verkligen en ära.
Adjö.
- Hur gammal är du? - Sexton.
- Sexton. Du då? - Jag fyllde precis 14.
Fyllde du precis 14? Gillade du nåt av det här?
Adjö.
Men jag antar att jag kommer sakna er mest av allt, entresol och balkong!
Vänta, Gil, vänta.
Kyss din pojkvän, ditt homo. Dra åt helvete.
Vet du vad, jag behöver inte dig.
Inte att du skriver åt mig. Jag behöver dig inte alls.
Behöver du mig inte alls?
- Säg mig, hur fungerar en brödrost? - Gremlins.
Vet du vad, vi behöver inte varandra.
Mina damer och herrar, här får ni Gil Faizons nya show
som han skrev själv.
Åh, hallå och välkomna till Gilspeare i parken.
Idag ska vi framföra Romeo och Julia,
med mig Gil Faizon, angenämt, som Romeo,
och som Julia har vi Lisa, tvättbjörnen.
Åh, min kära Julia har dött.
Jag borde inte kolla om hon bara sover.
Jag antar att jag får döda mig själv med.
Ingen annan säger det, men Shakespeare är en jävla idiot, okej?
Ja, hallå, djurskyddsföreningen?
Hej, jag undrade en sak.
Vem ska jag ringa om jag vet en vuxen man som knullar tvättbjörnar?
Jaha, är det vad 3-1-1 är till för?
Jag träffade en tvättbjörn vid namn Lisa
Unga dam, är du 14?
Vilket är ditt favoritalbum med Steely Dan?
Va, känner du inte till mycket om Steely Dan?
Känner ingen av er till mycket om Steely Dan?
För en stor del av pjäsen... Helvete!
Ravi, vad gör du efter showen, vill du umgås?
Vi kan gå till ditt korridorsrum på NYU Tisch
och prata om flytande könsgränser.
Åh, nej. Jösses.
SPELMAN PÅ TAKET
Originalridån från 1964 för Spelman på taket.
Har vi haft den hela tiden?
Faizon.
Vilken slump att se dig här.
Hur är läget, G St G, hur gick telefonsamtalet?
De gick bra. Fick många vänner i publiken.
Det finns ingen där ute för mig.
Världen bara passerar förbi mig.
Som om jag har en skrivplatta för gayrättigheter.
Bandet 311 ringde mig och sa att jag inte får knulla tvättbjörnar mer.
Den här pjäsen är en katastrof.
Du inser att publiken inte ens vet vem Steely Dan är.
De känner till namnet Steely Dan.
Men de kan inga detaljer.
- Till och med Ravi ignorerade mig. - Kära Ravi.
Jag har varit för hård mot honom.
Hjälp mig att gottgöra honom. Det är aldrig för sent.
- Ravi, hallå, det är George. - Och Gil, angenämt.
Ravi, vi pratade precis.
Jag vill inte tro att det jag såg som vårt roliga skämt
lät som rasistiska påhopp.
Om det var så, då är vi väldigt ledsna.
Kan du snälla lyfta upp Spelman-ridån?
Tack.
Ravi, du är en bra kille.
Ravi, du vet det där brevet du behöver för att tillgodoräkna dig praktiken?
Vi har jättemycket att göra nu.
Det kommer inte hända, så bara släpp det.
Det finns gränser.
Gil?
Jag är så ledsen att jag ljög för dig om en livsförändrande röstskådismöjlighet,
och sen mobbade dig i 40 år.
George, jag är så ledsen att jag faktiskt inte gjorde nåt fel.
En dag ska jag förlåta dig.
Gil Faizon, vill du ge mig äran
att framföra sista scenen av den här pjäsen med mig,
precis som den skrevs?
Okej.
Spola framåt, juletid.
Vi är tillbaka på Gil och Georges stora billiga restaurang mitt i New York,
men mycket tid har passerat, allt är annorlunda nu.
Stämningen är familjär, men det är nåt som inte stämmer.
Som när ens hembiträde tar med sin son.
Gil och George har inte träffats på flera år.
Gil har umgåtts mycket mer med Tony Tonfisk.
Även om Tony åker in och ut från rehab, men...
Gil dömer honom inte.
För det är jag som säljer kokain till honom.
Nej, det är okej, kyparen. Jag tar med mig min egen stol.
Ursäkta mig.
Har nån sagt till dig att du är väldigt lik Gil Stone?
Ja, jag får höra det ibland.
- George? - George Reddington.
Vi var rumskompisar i 40 år.
Tony Tonfisk är här. Han har en mustasch nu.
För att visa att tiden har gått.
Oj, Gil Stone.
Minns du för en massa år sen när vi konfronterade Matthew Broderick
som fortfarande väntar bakom den dörren?
Och se på dig nu, du är i Hollywood och en stor stjärna.
Jag är stjärnan i en liten actionfilmserie
där jag spelar en hemlig agent som försöker skydda sin familj, vid namn:
"Hur vågar du stjäla min dotter?"
Men jag? Du är den största romanförfattaren i USA.
Jag antar att min ungdomsvampyrserie, Skateboard Dracula går ganska bra.
Ganska bra, 15 miljoner exemplar på en dag är inte så illa.
Ja, men de flesta av de tonåringarna köpta bara boken
för att jag förklarar hur man bygger en bomb inuti.
- Är det din nya roman? - Det här? Nej.
En ny pjäs jag jobbar på.
Den handlar faktiskt om mig och dig.
Tja, Tony Tonfisk och För mycket tonfisk och tvättbjörnar,
och att hitta sin plats i världen.
George, det här är den bästa pjäsen jag nånsin har läst.
Tack.
- Jag har bara en fråga. - Så klart.
Hur slutar den?
Kan vi inte ta reda på det tillsammans?
New York.
En miljon människor.
En miljon olika berättelser.
Och då räknar vi inte ens... pendlarna.
Kyparen, jag tar...
Jag tar två root beer till, tack.
Ravi i båset.
Mr Steve Martin.
Jättebra. Det var jättebra.
- Kan du hämta några pizzabitar? - Ta en till dig själv.
- Vill du ha pizza? - Pizza är gott.
Vill ni ha pizza?
Undertexter: Patrick Ljung Jönsson