UPOZORNĚNÍ: FILM MŮŽE TRAUMATIZOVAT OSOBY TRPÍCÍ DEPRESÍ A ÚZKOSTÍ.
JAK ŠPLHAT (OPRAVDU VYSOKO)
Teddy, po snídani uklidím
a pak se na chvíli pustím do práce.
A pak přijde na návštěvu tvoje sestřenice Ellie.
Umíš říct „Ellie“?
Ellie.
Tak jo.
O čem by měla být další knížka, Šampíku?
Tuhle barvu máš rád.
Pinky Tinkerbink odhalí svou odvahu.
Líbí se ti to?
Mamce kolečka nejdou. Vůbec ne.
Broskve ti zachutnají, Teddy.
Tvůj táta je miluje, ale na slupky má alergii.
Ty ji snad mít nebudeš.
A pokud ano, prostě ti je oloupu.
To je hračka.
Ahoj.
-Dobré ráno. -Ahoj, brouku.
-Máš pro mě něco? -Ano, mám.
Super. Ahoj, kámo.
No jo.
Chtěli, ať na autorské čtení vyrobím plakát,
a pak jsem nakreslila celou výlohu.
Jak jinak.
Pinky je uprostřed velké zářivé duhy
a vyhazuje do vzduchu 3D srdíčka.
A ještě něco. Každé dítě dostane tohle.
Kouzelný prstýnek.
-Ani mě neposloucháš. -Ale ano. Vždycky.
Ne, máš ten svůj výraz.
Dívám se ti do očí. Má hezké oči.
Tvoje máma má moc hezké oči. Tak jako ty.
Jen nevím, co se snažíš najít.
Tebe.
Jsem tady.
Sakra.
Musím vyrazit.
Musím jet. Čau, kámo. Mám tě rád.
Pa, mamko.
Tak jo.
Sejdeme se na rohu 34. a 7. ulice večer v sedm.
Zkus přijít včas. Fakt chci ten zápas vidět.
Kdopak je to?
-Hola, Teddy. -Buenos días, Hectore.
-Můžu se svézt s tebou? -Jistě.
-Ahoj. -Milujeme tě.
Pa, táto.
Máš tam packy?
Máš tam pacičky?
Dobře.
Je to příjemné?
Je to příjemné, Teddy?
Hodný.
Je to příjemné, co?
Jo, je moc teplá.
Je moc teplá.
Broučku.
Víš, že brzy začneš chodit?
Až začneš chodit, občas zakopneš a odřeš si koleno.
Občas se hlavou praštíš o stolek,
ale nevzdáš to.
Šampióni jsou totiž takoví. Že jo, Šampíku?
Nevzdávají se.
Hodný kluk.
Vidíš všechny ty květiny?
Krásné květiny.
Jo.
Dívejte se na Měsíc.
Krásný.
Chtěli byste ho někdy navštívit?
Já ano.
Rád bych Měsíc navštívil
Vysoko v raketě vyletěl
Ano, rád bych Měsíc navštívil
Ale žít bych tam asi nechtěl
Rád bych ovšem viděl Zemi shora
-Záznamník. -Julie, zvedni to. Víme, že tam jsi.
Zaparkovaly jsme. Chceš něco?
Starbucks?
Ellie, přestaň mě tahat za vlasy, ať mi je nevytrháš.
Za deset minut jsme tam, jo? Ahoj.
Abych všechny ryby viděl
Ano, rád bych se pod moře vydal
Ale žít bych tam asi nechtěl
Brzy přijde Ellie.
Ale s rybami žádná zábava není
A ústřice a škeble nejsou skutečná rodina
Takže v moři bych bydlet nechtěl
Rád bych navštívil džungli Slyšel lví řev
A dinosaury ukrývá jurský svět
Poznat bych chtěl divných míst nemálo
Ale žádné z nich nastálo
Pokud se na Měsíc vydám
Na měsíčním paprsku si zatančím
Pak si u padající hvězdy budu přát
Ať se zase domů vrátím
I když Zemi bych rád z výšky sledoval
Chyběla by mi místa a lidé, které jsem kdy miloval
I když se tam vydám Neplánuju dlouho tam být
Protože na Měsíci nechci žít
Ne, na Měsíci
Nechci žít
Kampak se díváš? Vidíš svůj balónek?
Vidíš ten balónek? Ten je tvůj.
Už budeme doma, Šampíku. Už tam skoro jsme.
Tak jo.
Ahoj.
-Ahoj. -Jak se má můj oblíbený vnouček?
A je to.
-Už se těšíš na láhev? -Ahoj.
Pojď sem, broučku. Postarám se o tebe.
Ty jsi ale krasavec.
Ahojky.
Vezmu to.
-Haló? -Ahoj.
Ahoj.
-Jak je? -Skvěle.
Vrátili jsme se z prodejny obuvi.
A náš mrňous s roztomilými tlapkami má čtyřky.
Pro chodce. Široké.
Hele…
Dneska se nezdržím.
Sejdu se s nimi po práci a o poločase půjdu domů. Jo?
Vlastně bych dneska chtěla jít s tebou.
Máma vyprala a natřepala polštáře
a zrovna teď dává Teddymu z láhve,
tak když je tady na stráži,
můžeme toho využít.
Jule, je to jen dočasně.
Dokud nebudeš mít sílu pečovat o Teddyho sama.
Ty jo, takže nafurt?
Vážně se na Lucy cítíš?
Jo. Chci tam.
Musím.
Dobře.
-Sejdeme se venku. -Dobře, tak zatím.
Miluju tě.
Já tebe taky. Ahoj.
Nechám si udělat obličej.
Ale ne. To je nesmysl, mami.
Na Teddyho narozeniny měli volno.
Nejšťastnější den roku.
Ale pak jsem si říkala, že mě budeš na oslavě potřebovat.
Na jaké oslavě?
Nemá žádné kamarády. Koho bychom tak zvali?
Ale ty ano. No tak, bude to dobrý restart.
Pozveš lidi, ať vidí, že jsi v pořádku.
Taky by to usnadnilo návrat tvému tátovi.
Víš, že tě má moc rád.
Mami, mám tě ráda, ale toho postávání u sprchy už nech.
Dobrý den, paní Davisová.
Jsem doktor Sylvester.
-Nemocniční psychiatr. -Je můj syn v pořádku?
Ano, v naprostém.
Roztomilý mrňous. Čeká na vás doma s vaším manželem.
Švagrová mě zabije.
Ale ne.
Moc vás chtějí vidět,
ale nejdřív jsem si s vámi chtěl promluvit.
-Můžeme? -Jo.
Dobře.
Povíte mi, co se stalo?
Pokusila jste se vzít si život poprvé?
Jo.
Měla jste k tomu někdy blízko? Zvažovala jste to?
Myslím na to v jednom kuse.
Jak dlouho už?
Střídavě od první třídy.
Tehdy začaly první změny.
Jaké?
Všechno je zastřené.
Vzpomínky jsou zastřené. Nevím, jak to popsat.
-Máte duševní nemoci v rodině? -Ne.
To není pravda.
Máma říkává, že táta je duševně nemocný.
Manžel říkává,
že tátova duševní porucha připomíná diagnózu kreténa.
Co v poslední době?
Co během těhotenství?
Zvládala jsem to.
Co po porodu?
Bylo to víceméně…
totéž, co prožívám celý život.
Připadala jsem si rozmazlená a slabošská.
Jako že by se o Teddyho dokázala každá jiná žena starat lépe než já.
O oba dva.
Jo.
Možná si to nepamatujete, ale v 70. letech
se říkalo, že v nich jsou pavoučí vajíčka.
Lidé je přestali žvýkat.
Nějakou dobu jsem si to myslel i já.
I poté, co si zaplatili reklamu v New York Times
a znal jsem pravdu, jsem je žvýkat nechtěl.
Zvláštní, jak to začíná. Objeví se fáma, uvěříte jí,
zjistíte, že to není pravda, ale stejně tu žvýkačku do pusy nedáte.
A pak jsem tuhle
dceři v drogerii řekl, ať si vezme něco sladkého.
Představte si, že si vzala tyhle.
Jsou růžové, byly ve výši očí. Jasně.
Pak mi ale v hlavě zaznělo tohle:
„Počkat, na žvýkačky je ještě moc malá.
Zaskočí jí.“
A pak jsem si řekl: „Jsi lékař. Víš, že jí nezaskočí. To je nesmysl.“
Pak mi to došlo.
Byl za tím ten iracionální strach z pavoučích vajíček.
Po všech těch letech.
Všichni asi potřebujeme zjistit, kde ta vajíčka skutečně jsou.
A především asi to, kde nejsou.
Kdopak má hlad?
Ty jsi ale jedlík.
Tu máš.
-Jsi moc hodný. -Mami, zapneš mě? Prosím tě.
Jistě.
Tenhle mi nejde.
Potřebuješ ostříhat, kámo.
-Můžeme ho vzít do kadeřnictví. -Bojíš se dát mi nůžky?
Ne, mám strach, že bude vypadat děsně.
-Nebude. -A je to.
Je to dobré. Zakrývá všechno.
Stačilo jen pár šňůrek korálků.
Ahoj, mrně.
-Podívej na tohle. -Hodný.
Podívej.
Bože.
Takhle pak budu vypadat.
A zmenší chrupavku.
Každý nos s věkem bachratí.
A zuby se hýbají.
Jednou, až tady nebudu, si začni hlídat nos a zuby.
Jasné ukazatele. Víš?
Chceš ho nakrmit?
To nic, tak jindy. Jindy.
-Ať nepřijdeš pozdě. -Jo.
Běž se bavit s manželem.
Nedělej si starosti. Jsem tady.
Jo, jen si ještě dej.
-Jo. -Promiň. Jsi krásná, mami.
Žádné facelifty, ano?
Udělají z tebe mimozemšťana. Mám tě moc ráda.
-Omládnu o deset let. -Miluju tě…
Dobře se bav.
Fajn, tak už jdu.
Hele, Jule.
Jo.
Je v pořádku, že jo?
Nemyslíš, že se mu něco stalo, že ne?
Tátovi? Ne, o něj starost nemám.
Vždycky se s ním totiž dokážu spojit. Teď se s ním nemůžu spojit.
Třeba se nechce nechat najít.
-Chceš ještě lžičku? -Mám tě ráda.
Když políbíš dívku s ukulele
A přislíbíš ji věrnost svou
Zamykám.
Když tě zahlédne s dívkou jinou
Možná se rozpláče
Možná si povzdychne
A možná si najde…
Ježíši. Jen se drž.
Dorazilas.
Jsi v pohodě?
Jo, zvládnu to.
-Zvládneš to? -Jo.
-Ahoj. -Ahoj, tady tě máme.
-Rád tě vidím. -Jo.
Čau, kámo, rád tě vidím.
Tak co myslíš? Dají to dneska?
-Tutovka. -Posloucháš manžela?
-Věčnej optimista. -Mně to říkat nemusíš.
Pojďte se posadit. Je tady Lucy.
-Čau, ségra. -Čau.
Takže pití. Chcete pití?
-Jo. -Piva?
-Co si dáte? -Donesete nám čtyři Corony s limetkou?
Chceš…? Extra limetku. Díky.
-Jasně. -Jo.
-Jasně. -Zní to dobře.
Jo.
Chuťovky už se nesou.
Objednal jsem ty pidi hot dogy a nachos.
-Fajn. Mňam. -Děkuju.
Mňamky mňam.
Díky.
Znáte Shela Silversteina? Napsal O stromu, který dával.
-Jasně. -Patří k mým idolům.
Tak jako Schulz, Seuss, Sendak, Hans Christian Andersen,
ale to je vedlejší. Každopádně, než se proslavil,
prodával hot dogy pro White Sox a Chicago Cubs.
Víš, jaké to je? Jako pracovat pro Mets a Yankees.
Jo. A když se pak proslavil,
v rozhovoru se ho ptali, co si z toho odnesl,
a řekl, že každý má rád kečup.
Každý má rád hořčici.
Jo. To bylo ono. To si z toho odnesl.
Hořčici.
Už jsi to dovyprávěla?
Můžu na moment změnit téma?
-Zajímalo by mě… -Přestaň.
Povídej. Ať řekne, co chce.
Zvážilas někdy, jaké to bude pro nás?
Ellie si k vám šla hrát.
-Fajn, to stačí. -Fajn.
Tak cos říkal na ten dům?
Líbil se ti? Hezký, ne?
-Ne. -Co?
Co?
Byl jsem se podívat na dům na prodej u nich v ulici.
Moc hezký, velká zahrada.
Za dobrou cenu.
Je tam koš na basket.
Můžeš kuchyňským oknem hlídat Teddyho při hraní.
Z domů mám hrůzu.
A náš byt miluju. Jsem tam šťastná.
-Jsem tam moc šťastná. -Tak teď jsem mimo. Co prosím?
-Fajn. -Říkáš, že jsi tam šťastná?
-Fajn. -Jsem hrozně zmatená.
Promiň, ale všechno se vždycky točí jen kolem tebe, Julie.
Nikdy kolem něj.
Ptala ses ho vůbec někdy, jaké to pro něj bylo?
Co dělal každou noc, když jsi ležela v nemocnici.
Pověz jí, cos dělal.
Jen by nám stěhování mohlo prospět.
Po práci chodil za tebou do nemocnice, pak domů,
uložil vašeho syna do postýlky a víš, co dělal pak?
Drhnul koberec.
Tvoje krev totiž nechce slézt z koberce.
-Kam to jdeš? -Na záchod.
-Máš radost? -Vážně, Luce?
Půjdu já.
Jule?
PRODEJ KVĚTIN
Jo! Jsi připravená?
-To vypadá úžasně. -Připravená?
Raz, dva…
Tady Ron.
Nechte vzkaz a já se vám ozvu…
Proč máš strach z domů?
Domy jsou super. Má je rád každý.
Když budeš na jednom konci domu a já na druhém
a zavolám na tebe a ty mě neuslyšíš, co pak?
Pořídíme si vysílačky?
Co když bude bouřka a ty budeš ve městě
a my tam budeme s Teddym sami?
Pojedu domů.
A co když nabouráš?
Tak se dobelhám na vlak a zbytek cesty dojdu.
Co když se přestěhujeme a přestaneš mě milovat?
No…
To asi domu vyčítat nemůžeš.
Jule.
Tebe nepřestanu milovat nikdy.
Co takhle? Slibuju, že s tebou budu lézt na střechu domu
a pašovat s tebou cigarety.
Aspoň bys zase viděla hvězdy.
Lepší se.
Podívej na to.
Mám tady oslavence, co se moc těší na mámu.
-Všechno nejlepší, lásko. -Jo.
Ahoj, Šampíku.
Všechno nejlepší.
Líbí se ti ten nápis?
Stojí tam: „Všechno nejlepší, Teddíku.“ Vyrobila ho máma.
Zrovna ho dodělala. Chceš vidět, co dostaneš?
-Chceš dárky? -Chceš je vidět?
-Tak jo. -Copak tady máme?
Co je to?
Domácí překvapení?
-Až moc? -Ne.
-Jemu se líbí. -Jemu se líbí.
Jo?
Rozkošný.
-Já narozeniny nemám. -Rozbal to.
Další kniha s Pinky je o naději.
Děkuju.
Zvládli jsme jeden.
Co ty na to?
Zvládli jsme jeden.
Promiňte, že jsem zarostlá.
Vídám jich 50 denně.
Něčeho bych si všiml, jen kdyby chňapala jako želva.
Tak jo.
Hotovo.
Posaďte se.
-Teddy má dneska narozeniny. -Chystáte nějakou oslavu?
Dneska poprvé ochutná čokoládový dort.
-Upeču mu ho. -Parádní.
Abyste věděla, začal jsem se ptát matek, jak se cítí.
Ne jen po fyzické stránce, ale jak jsou na tom.
To kvůli vám.
To je moc dobře.
Jak vám sedí ta antidepresiva?
Dobře.
Žila jsem v černobílém světě
a teď začínám zase vnímat barvy, tak…
-Dobře. -Jo.
Co menstruace? Pořád vás odrovnává?
Aspoň něco je dobré.
Už jsem menstruaci neměla
celé dva měsíce.
Možná kvůli ztrátě krve.
To zní logicky.
Dobře. Barbara vám odebere krev,
dáte nám moč. Znáte to.
Dobře.
Hned jsem zpátky.
Dobře.
Kdy?
V říjnu.
Říjen je brzy.
Strouhanku.
Dobře.
Jo.
Odkdy je tolik druhů strouhanky?
Není to totéž?
Tak jo.
Vezmu tuhle. Ne, tuhle.
Vanilkový extrakt,
pak už jen sodovku a máme všechno.
Musím vzít tátovi vodu.
Perlivou vodu miluje.
Můžeš mi pomoct.
Máme velký výběr.
Zas tak těžké to není.
Zanedlouho zavíráme.
Zas tak těžké to není.
Paní?
Paní.
Ještě jste nezaplatila.
Musíte zaplatit.
Pusť ten citrón.
No tak. Hodný.
Nezaplatili jsme za něj.
Ahoj.
Jdeme za dr. Sylvesterem. Julie Davisová. Já jsem Ethan Davis.
Rozumím vám, ale nedokážu to.
Neměla jsem sklenku vína ani colu,
když jsem Teddyho čekala. Žádnou kávu ani cigarety.
Být diabetik, přestala byste brát léky?
To není totéž.
Tohle působí jako konverzace, jenže není.
Jasné? Musíte antidepresiva užívat dál.
Můžete s lékem přestat
a těhotenské hormony vás možná ochrání.
Když se k němu pak ale vrátíte, nemusí zabrat.
Nebo až po nějaké době.
To za to riziko nestojí, že ne?
Vím, že jste hodně silná.
Chcete, aby to stačilo.
Ale klidně můžete být silná jako samotný Herkules
a když spadnete do bazénu a neumíte plavat,
utopíte se.
Ale já plavat umím.
Když jsem byl na vysoké, považoval jsem se za básníka,
protože jsem chodil s básnířkou.
Každý večer jsme si před spaním recitovali básně.
Jednoho večera mi přítelkyně
přečetla tuhle.
Silně na mě zapůsobila.
„Tvůj malý bratr svůj balónek mačká, aby mňoukal jako kočka.
Má pocit, že na druhé straně vidí legrační růžový svět k snědku.
Kousne do něho, pak se opře,
bachratý džbánek,
rozjímající o světě čistém jako voda.
Červený cár v jeho maličké pěsti.“
Věděl jsem, že i kdybych se snažil celý život,
nikdy nic tak dobrého nesložím.
Je to jedna z posledních básní Sylvie Plath,
než si vzala život.
Říkal jsem si:
„Jak může někdo, kdo vidí tolik života a naděje v balónku,
jen tak napéct dětem sušenky a pak strčit hlavu do trouby?“
Jak je to možné?
Věděla, jakou krásu opouští,
ale přesto byla ta bolest tak silná, že se jedinou možností stala smrt.
Počkáme.
Počkáme?
Počkáme.
Dokud Teddy nebude z plenek. Nikdo tě za to soudit nebude.
Nikdo to ani nebude vědět.
Budu to vědět já.
Jule, poslouchej ho.
Minule jsme měli kliku.
Klidně se na mě vztekej.
Tímhle mě štveš, Ethane. Když mi dovoluješ se vztekat.
Budu se na tebe vztekat, kdy budu chtít.
-A ty se můžeš vztekat na mě. -Nemůžu.
Já se na tebe vztekat nesmím.
Nenechalas mi na to prostor.
O to ses postarala.
To není fér.
Fér? Vážně?
Chceš probírat, co je fér?
Jak jinak.
Pojď.
Tak jo.
Jo?
Jo.
DOBRO VÍTĚZÍ
Přinesl ho někdo z obchodu.
Díky.
Tak jo.
Jsem rád, že jsi zpátky.
Hectore.
To nic.
Bude to zas dobré.
Budeme mít další dítě a stejně jako u Teddyho
si ani nevzpomeneme, jaký byl svět bez něj.
Nebo ní.
Je to dobře.
Jo.
Je to dobré.
Čau, kámo.
Ty jo. Vážně?
Fajn. Jak je na tom?
Super. Hned tam vyrazím. Mám všechno, co chtěla.
Jo, to taky.
Fajn. Tak zatím. Zavolej, kdyby něco.
Jasně. Mám tě rád. Čau.
Tak jo.
Líbí se ti tu?
Ty stromy? Jo.
Bude tady ticho.
Na to si zvykneš.
Byli tady ti před námi šťastní?
Nejspíš.
Myslíš, že tu budeme šťastní my?
Rozhodně ano.
Myslím, že tady budeme moc šťastní.
Já taky.
Taky myslím.
Plíce se vyvíjejí krásně.
Srdeční aktivita je perfektní. Deset prstů na rukou, na nohou a…
v neposlední řadě… No tak, ty lumpíku.
Tady je to. Jo.
Chcete znát pohlaví?
-Ano. -Ne.
Můžu vám ho napsat na papírek
a vy se podíváte, až budete chtít.
Nebo ne.
To máte do alba.
A uvidíme se za měsíc.
Vedete si skvěle.
Vede si skvěle.
-Děkuju, pane doktore. -Děkuju.
-Deset prstů na rukou i na nohou. -Na rukou i na nohou.
-Dobrý den. -Dobrý.
Dobrý den.
-Dva jahodové. -Jo.
-Dva jahodové. -Dva jahodové se sušenkou.
Děkuju.
Dva. To je pro vás. Děkuju.
Jo.
-Neupusť ji. -Proč bych ji měl upustit?
To je ono. To jsou moje velké a silné co?
Svalnaté nohy.
Sleduj, jak protáhnu…
Co je to za slovo? Děkuju. Protáhnu…
Děkuju. Protáhnu… Co?
Připravená? Pojď sem.
Hele.
Co to dělá?
SETKÁNÍ S JULIÍ DAVISOVOU
„Svět byl temný a šedivý a Pinky měla strach.
Také ale byla moc odvážná.
Píď za pídí šplhala na vrchol věže.
Strčila prst do klíčové dírky a otočila jím.
Zvon začal bít a chvět se.
Kolotoč se zvířaty se roztočil
a náhle vytryskla obrovská duha.
Nebe zmodralo, tráva zezelenala.
Květiny se zbarvily do růžové, fialové, žluté a červené.
Celý svět se rozzářil barvami.
A Pinky už se nebála.“
Zvedněte ruku, pokud se bojíte tmy.
-Já. -Bojíte se tmy?
-Jo. -Proč?
-Strašidla. -Strašidla.
Co děláte?
Máma říká, že všichni máme strašidla v hlavě.
Když v noci vyleze moje strašidlo,
stačí mi jen zavřít oči a říct mu, ať jde pryč.
Zabírá to?
-Občas. -Občas.
Ve vašem věku jsem se strašidel taky moc bála.
Před spaním jsem z okna vzhlížela ke hvězdám,
jednu jsem si vybrala a něco jsem si přála.
Přála jsem si nejlepší kamarádku.
Chtěla jsem nejlepší kamarádku, která bude stát při mně.
Abych měla komu šeptat tajemství.
Aby mi pomáhala strašidla přemáhat.
Najít nejlepší kamarádku mi trvalo moc dlouho,
protože neexistovala.
Musela jsem si ji vysnít.
A teď je…
Teď je vždycky se mnou.
Mám nápad.
Co si namalovat vlastního bojovníka se strašidly?
Co vy na to?
Jako malý jsem věřil, že uvnitř všech hodin žije skřítek
a plynutí času je jen na něm.
-Vážně? -Míval jsem obavy,
aby neusnul, tak jsem ponocoval co nejdéle,
aby ten skřítek zůstal vzhůru a čas utíkal dál.
To je pro malého skřítka velká zodpovědnost.
Jo.
Byl jsem podivín.
Co čekáme?
-Určitě? -Jo.
Jo.
Nechtělas to slyšet.
Tak mi řekni, jestli je to kluk, a neřekni, jestli je to holka.
Dobře.
-Holka? -Jo.
-Holčička? -Jo.
-Ahoj, holčičko. -Holčička.
Čekáme holčičku.
Nemůžu…
Dceru mít nemůžu.
Co když mě nebude mít ráda?
-Bude tě milovat. -Třeba jí bude vadit můj účes.
-Co když se jí nebude líbit? -Bude ho milovat.
Co když se jí nebude líbit můj hlas?
Co když se jí bude hnusit? Bože můj.
Julie… Dýchej zhluboka.
-Já… -No tak. Dívej se na mě.
Je to krásné. Je to báječné.
No tak.
Julie, no tak. Nic se neděje.
Nic se neděje. Podívej se na mě. Bude to v pohodě.
Nic se neděje. Dýchej.
Jo? To nic. Bude to v pohodě.
Všechno bude fajn.
Pověz mu, co se stalo dneska v parku.
-Já to… -Pověz mu to.
Podle mě to zbytečně zveličuje.
Já to mám snadné, co? Věčně se strachuju, jestli je v pořádku.
A netuším, protože jí předstírání tolik jde.
Na okamžik jsem ale dneska viděl…
Předstírat nedokázala a vím, že v pohodě není.
-Není v pohodě. -Jsem…
Jsem emocionální kvůli těhotenství, to je snad normální.
To neříkej. To je… Nelži.
Co prosím?
Já tady nelžu.
Co tím chceš říct? V čem lžu já?
V čem lžu já?
Proč mě miluješ?
Dívej se na mě.
Odjakživa se mi věčně chceš dívat do očí
a teď odvracíš zrak?
Je to totiž strašidelné, co?
Pořád ti to říkám.
Říkám ti, že odvrátíš zrak. Varuju ho.
Že když mě uvidí, jak jsem ve skutečnosti ošklivá,
nezbyde mu než odvrátit zrak.
A měla jsem pravdu.
Takže lhář jsi ty.
Co kdybyste mu zkusila říct, co se ten den stalo, Julie?
„Pápá, vláčky.“ Můžeme?
Ano? Na tři řekni: „Pápá, vláčky.“
Kdykoliv jsem sama, mám strach, že se Teddymu stane něco zlého.
Teď řekni: „Pápá, kuchyně.“ Pápá, kuchyně.
Kdykoliv ho krmím, mám strach, že se zadusí.
Děkuju. Ano.
Když vidím někoho s konvicí čaje nebo horké vody,
bojím se, že se na něj převrhne
a něco se mu stane, protože jsem ho neochránila.
Máme sbaleno, můžeme vyrazit?
Ještě chvilku.
Dobře.
Budeme dole.
Kdykoliv ho koupu, říkám si: „Co když se utopí?
Co se stane, když se na okamžik podívám jinam a on se utopí?“
Když myslím na to, jak se na mě dívá
těma odvážnýma, důvěřivýma očima,
neustále slyším:
„Selžeš.
Zaručeně selžeš.“
A ta představa, že bych ho zklamala…
A pak si říkám: „No, selžeme všichni.
Tak nebo onak.
Všichni umřeme.“
Tehdy ráno jsem věděla, že přijde tvoje sestra
a pomyslela jsem si: „Prostě to udělej.
Přijde sem Lucy. Ta se o něj postará.
Udělej to hned teď, než si to rozmyslíš.
Svět bez tebe pro něj bude bezpečnější.“
Jen ty se dokážeš spálit lampou na zlepšení nálady.
Máš chvilku?
Vážně, už zase?
-Prosím. -Já…
-Už nemám co dodat. -Jen na vteřinku. No tak.
-Pane jo. -Tak jo.
Nevím jistě. Gloria Steinem by asi dceři pokoj růžovou nevymalovala.
Ta ale neměla děti.
Jasně, ale co když po ní růžovou chceme příliš?
Třeba bude divoška a růžová ji bude trápit.
Jako že není dost růžová.
-Tím jí asi zničíš život. -Myslím to vážně.
Je to moc důležité. Já asi na růžovou nevěřím.
To se dá? Věřit v růžovou?
-Ethane. -Beru to naprosto vážně.
Kdykoliv to probíráme, beru to vážně.
Tolikrát to zas nebylo.
Bylo to mockrát.
Tak víš co? Tvoji trpělivost oceňuju. Vážně.
Co tohle? Mám nápad.
Zavři oči, natáhni ruku a ukaž na barvu.
Teď.
Ukaž!
-Ukaž na nějakou! -Tak jo!
-Co je to? Okvětní růžová. -Okvětní růžová.
Okvětní růžová.
Super. Seženu dva galony okvětní růžové, ano?
Když se ti nebude líbit, přemaluju to.
-Jo? -Ano.
Oblečeme Teddyho a vyrazíme tam.
Vypadám normálně?
Zas bych to nepřeháněl.
Frajírku.
Je to rozkošné. Děkuju.
Nemáš zač.
Nedělej si starosti, s Ellie si rozumějí.
Já vím.
No tak jo.
Díky. Bacha na míč.
Ledový čaj?
Ano, prosím.
Ne, děkuju.
Proč? Ten neškodí.
Kofein ti možná prospěje.
-Žárlím. -Jo.
S Nickem už žádné neplánujeme a má to plno výhod.
Žádné plenky…
Ale po miminku se mi stýská.
Po tom pocitu při kojení.
Páni, ten miluju.
Budeš ty kojit?
Je to bezpečné? Můžeš kojit a tak dále?
Určitě?
-Nekritizuju. -Jestli…
Nekritizuju.
Jsi blázen? Jen říkám…
-Jo. Určitě. -Vím to.
Teddy!
Promiň. Můžeš dávat pozor?
Pojď sem.
To nic.
Jsi v pohodě?
Jo. Měli bychom jít.
-Dobře. -Pojď.
Promiň, zlato.
S dovolením. Pojď, chlapečku.
Vím, že nejsem v pořádku a ty léky potřebuju.
Ale připadám si, že ji zrazuju.
Jule, na sunaru byla spousta lidí a matky milujou i tak.
Víš?
Budeš skvělá máma tak jako tak.
Ať ji budeš kojit, nebo ne.
Nevím, jak se s ní sblížit.
Nevím, jak jí dát pocit bezpečí.
Kolikrát si odskáče, že jsem její máma, Ethane?
Občas zavřu oči a představuju si ji,
jak se v bílých šatičkách prohání květinovým polem,
s otevřenou náručí, a říkám si: „To bych jí přála.“
Chci, aby se mohla bezstarostně smát.
A pak si říkám:
Jak ji to můžu naučit,
když to neumím sama?
Nevzpomínám si, jaké to bylo…
moci se tak smát.
Ahoj, kamaráde. Je to už pěkná doba. Panečku.
V PŘÍPADĚ NÁLEZU PROSÍM VRAŤTE JULII.
DEJTE VĚDĚT, KAM DOLETĚL.
Zazpíváš mi ukolébavku, tati?
„Noční květ“, že ano?
Pojď sem.
Můžu si něco přát?
Samozřejmě.
Co sis přála?
Abys mě vždycky miloval.
Zlatíčko.
Na to nikdy přáním plýtvat nemusíš.
Tebe budu milovat vždycky.
Ahoj, Rosie. Nachystáme tě ke spaní.
Rosie.
Ahoj, Rosie.
Můžu si něco přát?
Proč jsi to udělala?
Dívej se na mě! Myslíš, že tohle bolelo?
Hele.
Musíš něco sníst.
-Pojď. -Je v postýlce?
-Jo. -Dobře.
Je v postýlce. Udělal jsem ti večeři.
Všechno kolem.
Povíš mi z toho aspoň kousek?
Aspoň něco, co máš.
No tak, nachystal jsem ti měsíční piknik. Zasloužím si vyprávění.
To mám nejradši.
Udělals výborné lívance.
Díky. Jsem na ně hrdý.
Tak jo, jmenuje se to Pinky Tinkerbink zachraňuje hvězdy.
To se mi líbí.
-Jo? -Jo.
Byla nebyla jedna hvězdná příšera.
Začala z nebe krást hvězdy jednu po druhé.
Kdykoliv jednu uchvátila, přiložila si ji k hrudi.
Ta se jí vnořila do těla a v břiše moc a moc jasně zářila.
A naše hrdinka, děvčátko jménem Pinky Tinkerbink…
Tinkerbink.
…je moc smutná.
Proč je smutná?
Protože hvězdná příšera z nebe krade všechny hvězdy.
Potřebuje si při nich přát.
Tak vymýšlí, jak všechny hvězdy vrátit na oblohu.
A přemýšlí…
„Žárovky září jako hvězdy, ne?“
Tak doma vyšroubuje všechny žárovky
a hází je jednu po druhé k nebi, ale všechny spadnou.
Tak přemýšlí a přemýšlí
a napadne ji, že diamanty se třpytí jako hvězdy.
Tak z korunky vyndá všechny diamanty,
vezme prak
a jeden po druhém je vystřelí k nebi.
Letí mnohem dál než žárovky,
ale nestačí to.
Všechny na ni zase spadnou.
A tak Pinky přemýšlí a přemýšlí.
Napadne ji: „Citróny jsou žluté jako hvězdy.“
Citróny jsou ale těžké.
Tak…
Najde v haldě starého listí fukar
a naláduje ho těmi citróny.
Pálí jimi z fukaru, protože má obrovský výkon.
Citróny letí vzhůru k nebi a letí dál než diamanty,
dál než žárovky, ale ne dost daleko.
Zase na Pinky popadají.
Nevěděla, co dělat,
protože nebylo při čem si přát, ne jen pro ni,
ale i pro všechny malé děti na světě. Pro velké taky.
Bez hvězd by byl svět temné místo bez naděje.
Tak co si přála?
Julie, až budete připravená, ještě naposledy pořádně zatlačte.
-Dobře. -Tlačte.
Tlačte dál.
Vší silou.
-Zaberte. Tlačte dál. -Už to bude, zlato.
-Tlačte dál. -Tlačte.
Co?
Dobrá práce.
Je v pořádku?
-Je v pořádku. -Dobře.
Zas tak zlé to nebylo, ne?
Je dokonalá.
Je krásná.
Je dokonalá.
Je úplně dokonalá.
Už je po všem.
Mamka ti pomůže, jo?
Jo.
Jen si dej, mrně.
Na láhvi není nic špatného.
Miminka.
Přicházejí na svět plná důvěry, co?
Vzpomínám si, že když ses narodila…
Dívala ses na mě
a věřilas, že znám všechny odpovědi.
Říkala jsem si, jak jsi odvážná,
že tomu věříš.
Jule.
Mrzí mě, že jsem všechny odpovědi neznala.
Já vím, mami.
Ty je ale znáš.
Odjakživa.
To byla moje chyba.
Hledat odpovědi u tebe.
Ty to ale zvládneš, Jule.
Vážně.
Bude v pořádku.
I ty budeš v pořádku.
Kruci, v pořádku budu i já.
Jen si představ všechny ty vdovce, co prahnou po nové manželce.
Miluju tě, mami.
Jsi moje děťátko.
Mám tady staršího brášku, který se moc těší na sestřičku.
Ahoj.
To je tvoje sestřička.
Máš za úkol ji chránit, starší bráško.
Zvládneš to?
Samozřejmě.
Chceš si na ni sáhnout?
-Sáhnout si na miminko? -Pojď.
Pozdrav.
-Pojď sem. -Tady je.
-Jo. Nesu ti balónek. -Kdopak to je?
-Tak jo. -Musím to natočit.
Tak jo.
Dnes je 9. října 1995.
Zrovna jsme do rodiny přivítali nového člena.
To je Rachel.
-Je tady moc ráda. -Ahoj, broučku.
-Vážila 3,5 kg. -3,4 kg.
-Vyroste.
-Narodila se v 21:48. -21:48.
-Řekneš: „Ahoj, Rachel“? -Promiňte, že ruším.
Je čas na koupel.
-Čas na koupel. -Teddy, budeme se dívat.
-Budeme se dívat. -Jo, běž k babičce.
Dobře. Dám ji tam.
Spí.
Bude v pohodě.
-Spí. -Podívej na ni.
-Spí. -Vidíš ji?
-Užij si koupel, mrně.
To je tvoje sestřička.
Co na ni říkáš?
-Děkuju. -Děkuju.
-Hned se vrátíme. -Dobře.
Vzala sis léky?
Ne. Mám je v tašce.
Ale nevezmu si je.
Jen šest týdnů, víc nepotřebuju.
Zvládla jsem to devět měsíců, tak co je dalších šest týdnů?
-Vážně je budu brát. -Jule.
Vážně. Jen…
Já vím, nejdřív se postarat o sebe. Chápu to.
Ne, to chápu, a když začnu upadat,
když mi přijde, že to nezvládám, jsou hned po ruce.
Jsou tam a vezmu si je.
Slibuju. Vím, že to není správné, ale jo?
Ne. Ne, to správné není.
Znovu to s tebou prožívat nehodlám.
A tvůj slib neznamená vůbec nic.
Nechalas naše dítě samotné v sedátku.
Hodláš to vytahovat teď?
Nedělej tady ze mě hajzla.
Poslední rok kolem tebe chodím po špičkách,
protože umím držet slovo.
Není fér, že to vytahuješ teď.
Slovem fér se neoháněj! O tebe tady nejde.
O tebe tady vážně nejde. Jde o ně.
Jo.
Spokojený?
Půjdu za nimi.
Ethane.
Já to nezvládnu.
Nezvládnu.
Když se začnu sypat, udělám to.
Slibuju.
Klidně se mi podívej pod jazyk. Prostě nemůžu.
Máš tu druhou voskovku? Podáš mi ji?
To je moc dobré.
Vybarvils to pěkně.
Co tuhle barvu? Chceš tuhle?
Klidně si ji můžeš vzít.
Dobře.
Kde je náš chlapák?
-Ahoj. -Ahoj, kámo.
-Aha, ona spí. -Jo.
Vypadá to tady parádně.
-To jsou nové věci? -Něco, jo.
-Další postel s nebesy? -Jo.
-To je hvězdná příšera? -Je to poznat?
-Děsivá. -Padouch.
Žádné hvězdy.
Žádné hvězdy. Ale neboj, teď dělám na veselých věcech.
-Ukaž mi tohle. -To ještě ne. To je překvapení.
Na později.
Dobře.
-Musím jít. -Já vím.
Ahoj.
Ahoj, kámo.
-Hezký den v práci. -Pa.
Všechno je v pohodě.
Jo?
-Jasně. -Neměj strach.
Tak jo, ahoj.
-Nedělej si starosti. -Dobře.
-Hezký den v práci. -Ahoj.
Pa, táto.
Vypadá to, že k nám jede babička.
Je to babička?
Je to babička? Babička je tady.
Pojď.
Už jdu, mami.
Pěkně pomalu.
Už jdu, mami.
Dobře.
Ahoj.
Ahoj, Teddy. Ahoj, můj broučínku.
Pozdravíš babičku?
Chtěl se vrátit domů.
Snad jsi mu neřekla ano. Řeklas mu ano?
Neřekla jsem ne.
Buď milá, Jule.
-Jiného tátu nemáš. -Jo.
Ahoj. Pojď sem, broučku.
Přijel děda.
Ahoj.
Máma říkala, že sháníš malíře.
Takový výhled jsi měla ve starém pokoji.
Pamatuješ si je?
Jo, samozřejmě.
Přesně takový pupík jsi mívala taky.
Výpary by radši dýchat neměla.
To je latex, není se čeho bát.
-Mami? -Jsme v Teddyho pokoji, ale počkej.
-Nejsme nachystaní. -Dobře.
Tak jo. Je to pták. Je to letadlo.
Je to Superman!
To je něco!
-Miluju tě. Moc ti to sluší. -Vypadáš skvěle.
Moc ti to sluší.
-Pojď sem. -Máma Halloween vždycky milovala.
-Někdo tu potřebuje přebalit. -Copak je, broučku?
-Potřebuje přebalit. -Chceš mi pomoct?
-Pomůžu tátovi s malováním. -Dobře.
Ahoj, broučku. Ahoj, holčičko.
Jo, miluju tě. Pomůžeš mi?
Panečku.
Hezká barva.
To doufám.
Pomůžu ti.
Vezmi to…
a takhle ji drž.
Tak jo, držím.
Takhle.
V prodejně mi tvrdili, že jsou to válečky bez žmolků,
ale to nikdy není pravda
a o otisky tady nestojíme.
Vezmi si tenhle. Já tenhle.
Tak jak jsem tě to učil.
Prostě…
Nanést…
vyrovnat…
a rozetřít.
Tak jo.
Vždycky dokonalé.
To je ono.
Dobře.
Bože, tolik mě to mrzí, květinko.
Mrzí mě to.
Tolik mě to mrzí.
To je pro tebe.
Prásk.
Páni, ty jsou veliké.
Už došla.
Máma musí dojít pro další.
To nic. Tak pojď.
Chceš mlíčko?
Tak jo.
Tak jo. Držíš mě za vlasy.
Dobře.
Tak jo, broučku.
No tak, co chceš?
Co chceš?
Jo, já vím. No tak, snažím se.
To nic.
Dostaneš láhev.
Teddy, jsem tady, jo?
Už to bude.
Už to bude. To nic.
Co dělám špatně?
Teddy, jsem tady, jo?
No tak.
Prosím tě, holčičko, přestaň plakat.
Už jsi všechny kameny shodil.
Už jsi je všechny shodil.
Klidně je zvedni.
Můžeš.
-Ahoj. -Už jsi všechny… Ahoj.
Hele, to je táta. Tady ho máme.
Jdeš nějak brzo.
-Ahoj. -Tady ho máme.
-Jak to jde? -Dobře.
-Jo.
-Její pokoj vypadá parádně. -Super.
Vybrali jsme dobrou barvu. Je moc pěkná.
-Bude se jí líbit. -Dobře.
Fajn, s tímhle chlapíkem teď máme něco moc důležitého.
Chceš jít taky? Zajdeme na pizzu.
Ne, vyrazte na pánskou jízdu. My vyrazíme na dámskou.
-Dobře. -Jo. Bavte se.
-Fajn, za hodinku jsme zpátky. -Dobře.
Ahoj.
Ahoj, kluci.
Milujeme vás.
Pinky Tinkerbink a její máma byly nejlepší kámošky.
Chodily spolu do parku.
Pekly spolu.
Nastrojovaly se spolu.
Jednoho dne ale máma Pinky onemocněla
a už si spolu hrát nemohly.
Každou noc před spaním si Pinky přála při hvězdičce, aby se máma uzdravila.
Postupně ale hvězdy začaly z oblohy mizet.
A její máma se neuzdravovala.
Jedné noci Pinky vyhlédla z okna
a všechny hvězdy byly pryč.
Už si při žádné nemohla nic přát.
Tenhle?
Nebo tenhle?
Kouzelný prstík Pinky začal svrbět.
Přemýšlela a přemýšlela.
„Musím vrátit hvězdy zpátky na nebe,“ řekla Pinky mámě.
„Jenže nevím jak.“
Tohle je asi vítěz.
Co mu říkáš?
-Asi začneme tímhle. -Jistě, hned se vrátím.
…a po šestnácté,
a start.
Pozpátku?
Tak jo.
Maminka tě miluje, broučku.
Něco ušpinit je ta největší zábava, co?
Děkuju, ano, hlína mi chyběla.
Takže Pinky hvězdnou příšeru porazí a vrátí všechny hvězdy na nebe.
A děti z celého světa si zase můžou něco přát.
Je to tak?
Docela dobrý konec.
-Vážně? -Jo.
Co si přeje Pinky?
Pinky?
Jo.
Tohle.
Odjakživa chtěla jen tohle.
Dobrý den. Jdu za Rachel Davisovou Nathanovou.
-Tati. -Zrovna porodila.
-Ahoj. -Ahoj.
Počkej, až ji uvidíš.
Hele, koho vedu.
Ahoj.
-Gratuluju, dědo. -Gratuluju já tobě.
Dej tohle sestře.
Vydrž.
Jak ti je?
Dobře.
Ahoj.
-Ahoj. -Moc se na tebe těší.
Nápodobně.
Ahoj.
Já vím.
To je ono.
Ahoj.
Díky.
PINKY TINKERBINK ZACHRAŇUJE HVĚZDY
VĚNOVÁNO RACHEL A TEDDYMU A ETHANOVI
Víš, broučku, občas jsou hvězdy schované za mraky
a občas je zastíní Slunce.
Občas se skrývají za Měsícem.
I když je nevidíš, vždy tam jsou.
Tak jako já.
I když mě nevidíš…
moje láska je vždy s tebou.
V roce 1995 se o poporodní depresi mluvilo jen zřídka a nebývala diagnostikována.
Dnes víme, že jí trpí každá pátá matka,
ale mnoho se jich o svých pocitech stále ostýchá hovořit.
Pokud k nim patříte, nejste špatná matka a nejste sama.
Poporodní deprese je léčitelná. Vyhledejte pomoc a uzdravte se.
Julie přišla o hodně.
VĚNOVÁNO BRIANOVI, SAMMYMU A ANNĚ
Překlad titulků: Ondřej Kavka