Filmen "Dogville", fortalt i ni kapitler og en prolog.
Prolog, som introducerer os til byen og dens indbyggere.
Dette er den sørgelige historie om byen Dogville.
Dogville lå i Rocky Mountains i USA.
Heroppe, hvor vejen sluttede ved indgangen til den forladte sølvmine.
Dogvilles beboere var gode, ærlige folk, og de var glade for deres by.
Hovedgaden var for længe siden blevet døbt Elm Street, -
- selvom der ikke var skyggen af et elmetræ, -
- men beboerne så ingen grund til at ændre noget.
Husene var ret faldefærdige, faktisk lignede de skure.
Toms hus var det pæneste og kunne næsten kaldes præsentabelt.
Den eftermiddag spillede radioen stille. På sine gamle dage -
- havde Thomas Edison senior fået smag for musik i den lettere genre.
Mine damer og herrer: De Forenede Staters præsident.
Tom, gør mig en tjeneste... Radioen?
Fordi du kunne risikere at høre noget nyttigt?
Jeg troede, det var derfor, vi havde fået radio?
Jeg må jo hvile mig, ved du. Hån mig bare.
Toms far havde været læge og fik nu en mindre pension, -
- så det var ingen katastrofe, at Tom drev rundt uden at lave noget.
Tom var forfatter. I hvert fald ifølge ham selv.
Indtil videre begrænsede hans forfatterskab sig til ordene -
- 'stort' og 'småt', efterfulgt af et spørgsmålstegn, -
- men ikke desto mindre omhyggeligt arkiveret i hans chatol.
Farvel, far.
Godaften, master Tom. - Godaften, "master" Olivia.
Glem nu ikke mødet i morgen. - Nej, da.
For at trække tiden ud, før han gik i gang med sit forfatterskab, -
- havde Tom fundet på at holde moralske vækkelsesmøder -
- til byens eget bedste.
Hej, unger. - Hej, Tom.
Godaften, Chuck. Kommer du til mødet i morgen?
Jeg klarer mig uden din præken, men du kender Vera.
Hun gav mig ikke et øjebliks fred, før jeg sagde ja.
Hvem har givet Moses det ben? Der er stadig kød på.
Det var Jason.
Har Jason givet køteren et kødben? Hvornår har vi sidst set kød?
Næste gang du smider mad væk, tager jeg din kniv fra dig.
Moses skal være sulten, så han kan holde vagt.
Holde vagt i Dogville? Hvad er der at stjæle her?
Det er onde tider. Snart kommer der nogen, der har mindre end os.
Nej, Tom havde travlt nok, selvom han strengt taget ikke skrev noget.
Hvis nogen skulle spørge, hvilken profession han havde, -
- ville Tom blot svare: "minearbejde."
Tom sprængte sig ikke gennem sten, men ind til noget endnu hårdere, -
- nemlig den menneskelige sjæl, helt ind til der, hvor det funklede.
Hej, Martha. - Goddag, Tom.
Er bænkene klar?
Ja, de er klar. Men, Tom, hvis du skal bruge orglet, -
- skal jeg først bede om tilladelse.
Vi skal ikke bruge orglet. Man kan være åndelig uden at synge salmer.
Klokken er næsten syv. Glem nu ikke din klokke.
Jeg tror ikke, jorden har godt af al den riven og hakken, Mor Ginger.
Jorden gav liv til os alle.
Du skal ikke være fræk over for mig. Jeg river så meget, det passer mig.
Ja, og du ødelægger det hele. Jeg er enig med Tom.
Men mine tærter er gode, ikke sandt? - De er gode. Det indrømmer jeg.
Hvem har så ret? Dig eller mig? - Jeg tror ikke, det er så enkelt.
Der fik du den, Ginger! - Du kan ikke nære dig, hva', Gloria?
Hej, Ben! Jeg åbner porten! - Tak skal du have, Tom!
Går alt også ad helvede til i transportbranchen?
Du skal ikke gøre nar af transportbranchen.
Klokken var præcis syv, da Martha ringede med klokken, -
- og Tom skulle spille dam med sin barndomsven, Bill Henson.
Bill var dum og vidste det. For dum til at blive ingeniør, mente han.
Efter at have lyttet til rambukken, -
- der, ifølge Bill, funderede et nyt fængsel, -
- gik Tom hen til familien Henson -
- for at tildele Bill endnu et ydmygende nederlag.
Nogle ville mene, at muligheden for at møde Bills storesøster, Liz, -
- trak mere end dambrættet, og måske havde de ret.
Det var et faktum, at der i familien Hensons hus lå en anden horisont.
En horisont, lige så tillokkende som dén bag bjergene.
En horisont, afgrænset af Liz Hensons yppige former.
Et sødt og smerteligt, lokkende dyb.
Hej, Liz. - Skal du absolut komme hver dag?
Bare der kom en interessant person til en forandring.
Jeg er så ensom i den her by.
Jeg rejser, så snart jeg hører fra min forlovede.
Så må du glo efter en anden pige.
Er Bill hjemme? - Er han ikke altid det?
Han læser, og jeg arbejder, selvom jeg er den klogeste.
Godaften, fru Henson. - Godaften, Tom.
Damtid, kære Bill!
Hvad var det?
Hørte du ikke klokken?
Bill prøvede som sædvanligt at undgå at skulle spille.
Han havde ikke rigtig forstået dét med møderne, påstod han.
Måske skulle du lade dem være? - Nej.
Har de det ikke godt nok, som de har det?
Har de det godt?! Der er meget, det her land har glemt.
Jeg rusker op i folk med mine illustrationer.
Hvad vil du så illustrere med? - Jeg ved det ikke.
Hvis folk her har svært ved at tage imod, må vi tilbyde dem noget.
Noget håndgribeligt, som fx en gave.
Hvorfor skulle nogen give os en gave?
Det ved jeg ikke. Jeg må tænke lidt over det.
Vent...
Der mangler en brik... så kan vi ikke spille.
Min hjerne er skarp i aften.
Godnat, Bill.
Kapitel et, hvor Tom hører skud og møder Grace.
Selvom Tom havde prøvet at trække spillet ud, -
- havde han vundet meget hurtigt.
Det regnede og stormede, da Tom gik hjem gennem Elm Street.
Hvis Tom skulle bevise, at byens borgere ikke kunne tage imod, -
- måtte han finde en illustration. En gave.
Bill havde ret i, at det ikke just havde regnet med gaver til byen.
Han var ikke i tvivl. Det var skud.
Rambukken i sumplandet lød slet ikke sådan.
Skuddene var kommet fra Canyon Road i retning af Georgetown.
Han lyttede længe efter flere skud, men der kom ikke flere.
Tom satte sig skuffet på "den gamle dames bænk" for at tænke.
For et øjeblik at fastholde fornemmelsen af fare.
Men der gik ikke lang tid, før hans tanker atter fløj frit i stormen.
De forvandlede sig til skrifter, romaner og store forsamlinger, -
- der lyttede til Tom, når han havde udgivet endnu et bind, -
- der revsede og lutrede folks sjæle.
Han så store mænd og forfattere falde hinanden om halsen, -
- fordi hans ord havde givet deres liv en ny dimension.
Det havde ikke været let.
Men ved sit dygtige arbejde med fortællingen var budskabet nået frem.
Og adspurgt om sin teknik, ville han kun sige ét enkelt ord:
"illustration."
Tom kunne have ligget længere tid på bænken, -
- men endnu en usædvanlig lyd vækkede ham.
Det var Moses, der gøede.
Det var ikke usædvanligt i sig selv, men måden, den gøede på, var ny.
Dens gøen var ikke høj, men snarere en snerren, -
- som om faren var ganske nær og ikke bare en vaskebjørn eller ræv.
Som om hunden stod ansigt til ansigt med en anseelig styrke.
Hallo, De der!
Jeg ville ikke gå derop, hvis jeg var Dem!
Jeg kender bjerget, og jeg ville næppe slippe levende fra det.
Der er langt ned.
Er der en anden vej? - Ja.
Hvor?
Tilbage ad vejen ned til Georgetown.
Hvorfor vil De op på bjerget? Har det noget med skuddene at gøre?
Hjælp mig!
Her! Gem Dem inde i minen.
Hvor fører den her vej hen? - Ingen steder. Vejen slutter her.
Hvis De vil videre, må De tilbage via Georgetown. Det her er Dogville.
Dogville? Ja, det er klart. Sikke et åndssvagt navn.
Vi leder efter én. - Gør I? Hvem?
Chefen vil tale med dig.
Unge mand... - Ja, hr?
Jeg leder efter en ung dame. Hun har måske forvildet sig herop.
Der må ikke ske hende noget. Hun er meget dyrebar for mig.
Ingen er kommet igennem Dogville. Moses ville have gøet.
Den er meget mistænksom over for fremmede.
Ja, det er meget klogt af Moses. Tag mit kort.
Hvis De skulle se en fremmed, så vær venlig at ringe.
Jeg er i stand til at betale Dem en betydelig findeløn.
Javel. Tak, hr.
Hør, var det Dem, der skød?
Nu er de kørt.
Kommer De så ud nu?
Vil De have en kop kaffe, inden De skal på bjergbestigning.
Det ville være dejligt.
Den smukke flygtning hed Grace.
Hun havde ikke valgt Dogville på et kort eller opsøgt byen for et besøg.
Alligevel følte Tom, at hun hørte til der.
Skal jeg tage kødbenet?
Hun kunne have skjult sin sårbarhed, -
- men hun havde overgivet sig helt til ham.
Som... Ja! En gave!
"Gavmildt. Meget gavmildt," tænkte Tom.
Skal De ikke spise?
De må være sulten... - Det kan jeg ikke!
Jeg fortjener ikke det brød. Jeg stjal det kødben!
Jeg har aldrig stjålet før. Så nu må jeg straffe mig selv.
Jeg er oplært til arrogance, så nu må jeg opdrage på mig selv.
Det er muligt, det er bedst for Deres opdragelse, -
- men her i byen, i disse tider, -
- er det meget uhøfligt ikke at spise det, der bliver serveret.
Undskyld.
Hvem var mændene i bilen? Hvorfor ville de slå Dem ihjel?
Manden, der sad bag i bilen, er chefen. Jeg så hans ansigt.
Han gav mig sit telefonnummer. Jeg skulle ringe, hvis jeg så Dem.
Han tilbød Dem sikkert en stor dusør, hvis De angav mig.
Ja.
Hvor er Deres familie? - Jeg har ingen.
Jeg havde kun min far, -
- men gangsterne tog ham fra mig.
Hvad hvis jeg sagde, De kunne blive her?
Her? Selvom De mente det, ville det være umuligt.
Det er en lille by. Jeg må skjule mig. Folk vil stille spørgsmål.
Måske gjorde det ikke noget, hvis de også ville hjælpe Dem.
Er alle her i byen som Dem?
Det er gode folk, ærlige folk. De har alle følt nøden selv.
Det er muligt, de siger nej, men det er besværet værd at spørge dem.
Men jeg har intet at tilbyde dem til gengæld.
Jo, jeg tror, De har meget at tilbyde Dogville.
At kalde stemningen under Toms foredrag begejstret -
- ville være en overdrivelse, men de var mødt op.
Tom havde frygtløst kastet sig ud i at illustrere -
- menneskets problem med at tage imod.
Emnet var oplagt, men dårligt gennemtænkt af den unge mand.
Tom skjulte sin manglende forberedelse -
- ved flittigt at bruge sin teknik med at lange ud i alle retninger.
Hans far kiggede sig skjult rundt, og da han fornemmede, -
- at forsamlingen ikke var helt tilfreds med kritikken, -
- måtte han foregribe protesterne.
Jeg er sikker på, du vil os det bedste, Tom, -
- men af alle byer har netop denne by et fint sammenhold.
Vi lever side om side, og jeg er en god menneskekender.
Helt ærligt, Tom! Hvorfor skulle vi herhen for at høre på dit sludder?
Tror du, du er filosofisk, eller hvad? - Observerende.
Doven, ville jeg sige.
Vi skovler sne sammen. - Sammen?!
Hver familie rydder sit eget stykke.
Tom har ret. Hvis vejene ikke bliver ryddet...
Tom, du må komme med et bedre argument.
Hele landet ville være bedre tjent med en større åbenhed.
Antyder du, at vi ikke ville hjælpe en nødstedt?
Det siger jeg ikke... - Vi er medmenneskelige.
...men måske ville vi aldrig finde ud af det.
Siden ingen er villige til at indrømme, vi har et problem, -
- vil jeg tillade mig at illustrere.
Jeg har ikke tænkt mig at bruge noget, der allerede er sket.
Nej, jeg vil bruge noget, der er nært forestående.
Efter at have skitseret hvad der var sket aftenen før -
- for de måbende beboere, -
- gik Tom ned til minen for at hente flygtningen.
Må jeg præsentere Grace. Grace, dette er indbyggerne i Dogville.
Goddag. - Goddag.
Tom har fortalt os om Deres situation.
Jeg vil ikke bringe nogen i fare.
Hvorfor går De ikke bare til politiet? Det er deres arbejde.
Det er nok ikke nogen god idé. I transportbranchen...
Disse mænd har magtfulde forbindelser, også blandt politiet.
Skulle vi huse en flygtning, som gangstere vil have fat i?
Det ville kønt ud! - Rolig, Clara. Tænk på din astma.
Dogville er et godt sted at skjule sig.
Ja, den eneste vej hertil er Canyon Road.
Den kan let overvåges af Mor Gingers emsige kusine, -
- der bor tæt på afkørslen. Hun har en telefon.
Martha, du kunne ringe med klokken, hvis nogen kom.
Men jeg ringer jo timeslagene, hvad hvis folk bliver forvirrede?
Martha, selvfølgelig kan vi bruge vores klokke til at redde et liv.
Hvorfor skulle vi?
Fordi vi er medmenneskelige, Chuck. - Det er ikke det, jeg mener.
Hvordan ved vi, hun taler sandt?
Selvom de skød efter hende, gør det hende ikke nødvendigvis troværdig.
Han har ret.
Hvorfor skulle I stole på mig? - Jeg stoler på dig.
Tom, vi er ikke gangstere. Vi passer os selv.
Vi beder ikke om noget.
Endelig indrømmer I det!
Hvis vi bare kunne fjerne al tvivl om hendes udsagn -
- og lære hende at kende, så ville alle nok se bort fra risikoen.
Det kan I. Du sagde det selv: ved at leve side om side med hende.
Far, hvor lang tid ville det tage dig at gennemskue hende?
En uge? To, måske? Vi kan vel godt give hende to uger?
Og hvis bare én af jer siger: "Ud!" efter to uger, -
- så lover jeg personligt at sende hende væk.
Hvis master Tom synes, det er det rigtige for os og for byen, -
- så er det nok for mig. Nok er han ung, men han har et godt hjerte, -
- og jeg har kendt det så længe, det har banket.
Der blev der ikke sagt mere ved mødet i missionshuset, -
- men man havde besluttet, -
- at flygtningen skulle have to uger.
Og man kunne se sig selv i spejlet og vide, -
- at man havde gjort, hvad man kunne og måske endda mere.
Samme eftermiddag tog Tom Grace med ned ad Elm Street -
- for at vise hende den by, han elskede.
Her bor Olivia og June. June er krøbling.
De bor her som et bevis på min fars frisind.
Chuck og Vera har syv børn, og de hader hinanden.
Familien Henson lever af at slibe kanterne af billige glas -
- for at få dem til at se dyre ud.
Og her bor Jack McKay.
Alle ved, at Jack er blind, -
- men han tror, han kan skjule det ved aldrig at forlade sit hus.
Bens bil står i stalden. Han drikker -
- og går på bordel én gang om måneden og skammer sig over det.
Martha bestyrer missionshuset, indtil den nye præst kommer, -
- hvilket aldrig vil ske.
Så er der Mor Ginger og Gloria tilbage.
De driver en meget dyr butik og udnytter det faktum, -
- at folk aldrig forlader byen.
Folk plejede at stemme, -
- men nu hvor det koster, hvad der svarer til en dagsløn her, -
- har de ikke behov længere.
De her grimme figurer siger mere om beboerne her end mange ord.
De har en sær måde at vise Deres kærlighed til byen.
Det eneste, jeg ser, er en smuk, lille by -
- omgivet af storslåede bjerge.
En by, hvor folk har håb og drømme, -
- selv under de hårdeste betingelser.
Og syv små figurer. De er slet ikke grimme.
At kalde Dogville smuk var mildest talt originalt.
Grace så på de små figurer, -
- hun få dage forinden ville have kaldt smagløse.
Pludselig så hun noget, -
- der bedst kunne beskrives som et svagt skift i lyset over Dogville.
De holder øje med Dem.
Imødekommenhed tager lidt tid herude.
Vi har to uger til at få dem til at acceptere Dem.
De får det til at lyde som om, vi leger en leg.
Det er det også. Vi leger en leg.
Er dét at redde Deres liv ikke en leg værd?
Hvad skal jeg gøre?
Har De noget imod fysisk arbejde? - Nej.
Dogville har givet Dem to uger.
Nu er det Deres tur til at give.
Kapitel to, hvor Grace følger Toms plan og starter med fysisk arbejde.
Næste dag var en smuk dag i Dogville.
Bladene på Mor Gingers stikkelsbærbuske sprang ud, -
- selvom Tom havde tvivlet på hendes dyrkningsmetoder.
Men denne første forårsdag -
- skulle også være Graces første arbejdsdag nogensinde.
Hun skulle gå rundt i Dogville -
- og tilbyde at hjælpe én time om dagen i hvert hjem.
Undskyld...
Jeg vil gerne hjælpe. Er der noget, De behøver?
En karburator der ikke lækker...
Nej, lad mig tage den.
Måske kunne jeg hjælpe til i Deres hjem?
Jeg har ikke et hjem. Bare en garage.
Landevejen er mit hjem. - Så er jeg klar.
Olivia har et hjem...
Grace vil gerne hjælpe til i folks hjem.
Skal rengøringskonen have en rengøringskone?
Nu vrøvler du, Ben.
Hav en god dag! - I lige måde. Vi ses senere.
Ben skulle til Georgetown med en sending glas, -
- som hr. Henson omhyggeligt havde renset for spor efter støbningen.
Grace gik ned ad gyden, -
- der smykkede sig med det eksotiske navn Glunen Street, -
- og bankede på hos den blinde, men alt for forfængelige, mand.
Ja?
Godmorgen, hr. McKay. Jeg hedder Grace.
Jeg tænkte, om jeg kunne hjælpe Dem med noget?
Det er meget pænt af Dem, men...
Jeg tænkte på Deres situation...
Hvilken situation hentyder De til?
De er...
De er... enlig.
Jeg har såmænd været enlig i mange år.
Er der intet, jeg kan gøre? - Nej, desværre...
Har De nogensinde bemærket træspiret på missionshusets tag?
Klokken fem om eftermiddagen falder spirets skygge på Gingers butik, -
- lige midt i Å'et i ordet ÅBENT -
- på skiltet, der hænger i vinduet.
Måske fortæller det folk, at det er tid til at købe ind til aftensmaden.
Farvel, hr. McKay. - Farvel, Grace.
Samtalen med Jack McKay var symptomatisk for holdningen i byen:
- reserveret, men venlig. Ikke uden nysgerrighed.
Jack McKay havde udtrykt sit nej kortfattet og præcist.
Martha måtte ud i en lang enetale for at nå til den samme konklusion.
Åh, jamen, jeg ved slet ikke, hvad jeg skulle sætte Dem til.
Lidt senere stod Grace ved siden af Mor Gingers stikkelsbærbuske, -
- i et ikke særlig højt humør.
Hun vidste intet om stikkelsbær, -
- men havens orden tiltalte hende.
Det samme gjorde metalkæderne, der skulle skærme buskene, -
- hvis nogen valgte smutvejen til "den gamle dames bænk."
Grace tog sig sammen og gik hen mod butikken.
Goddag. - Goddag.
Vi har heller ikke brug for hjælp. Det ved Tom.
Det gør ikke noget, for jeg kan ingenting.
Jeg har ikke arbejdet en eneste dag i hele mit liv, så...
Det vil lindre, hvis De smører lidt aloe på Deres hænder.
Det er træulden. Jeg hader dem.
Jeg tror, jeg vil tage imod Deres råd.
De har de hvideste hænder, jeg nogensinde har set.
Her kommer Tom.
Hej, med jer. - Hej, Tom.
Hvordan går det så? - Ikke særlig godt, er jeg bange for.
Ingen har brug for hjælp. - Det tænkte jeg nok.
Hans plan med at få alle til at holde af mig virker ikke, -
- fordi ingen ønsker min hjælp.
Jeg vil virkelig gerne gøre gengæld.
I løber jo alle en risiko ved at have mig boende her.
Jeg vil gerne lære...
Der må da være nogen, der behøver hjælp... McKay ser ikke så godt.
Ja, jeg har været hos McKay og hos Martha og Chuck og Vera.
Ingen har brug for hjælp.
Alle mener, andre har brug for hjælp.
Det var jo det, Tom sagde. Så er han vel glad...
Så I det mindste for at bevise, at han har uret.
Måske kan De alligevel hjælpe til her.
Men Ginger, vi har da ikke brug for noget.
Hvad med noget, I ikke har brug for?
Noget vi ikke har brug for?
Noget, som I gerne vil have lavet, men som ikke er nødvendigt.
Hvad i alverden skulle det da være?
Måske stikkelsbærbuskene? - Stikkelsbærrene har det fint, tak.
Ikke dine, men de selvsåede i det høje græs?
Men det stykke dyrker vi jo ikke. - Netop.
Men hvis der bliver luget, hvem ved? Måske vil buskene en dag bære frugt?
Ja, det er sandt. Hvem ved?
Nuvel, min pige.
Deres hvide hænder skal hermed luge mellem de vilde stikkelsbærbuske!
Sådan skal det være! - Tak.
Lug omkring dem sådan her. Bare vær forsigtig.
Åh, nej!
Efter at et par af de vilde stikkelsbærbuske -
- havde ladet livet for Graces hvide, men uøvede, hænder, -
- begyndte det at gå en smule bedre med lugningen og byen.
Det viste sig faktisk, at det ikke var så få ting, -
- som folk i Dogville ikke havde brug for.
Ben havde ikke et hjem, så Graces hjælp i "hjemmet" -
- var absolut unødvendig, -
- men han fandt sig i det og indfandt sig -
- med forbløffende punktlighed, -
- på trods af de uforudsigelige arbejdstider i transportbranchen.
Olivia havde ikke brug for nogen til at hjælpe June på toilettet, -
- da de hidtil havde klaret sig med Olivias udmærkede blesystem.
Havde McKay manglet en samtalepartner, -
- var han selvfølgelig gået ud i byen efter én.
Det var ikke af nød, han lod Grace sidde hos sig i sin mørke stue -
- med den draperede væg -
- til lange samtaler om det undervurderede lys på østkysten.
Martha ville ikke belaste sognet -
- med at slide på orglets pedaler og blæsebælg.
Hun øvede sig, uden en tone forlod orglet -
- og behøvede derfor ikke nogen til at vende sider for sig.
Og Bill Henson havde da slet ikke brug for nogen til at læse med sig.
Familien havde taget Grace ind for hendes egen skyld.
Selvom Liz' hænder havde det bedre takket være Graces råd, -
- havde Thomas Edison, der var læge, ikke brug for pleje -
- eller hjælp med pillerne i det hemmelighedsfulde medicinskab.
Chuck var stadig ikke "bidt på krogen, " som Tom udtrykte det.
"Bidt på krogen?" De er vel nok arrogant. Arrogance er det værste.
Han kan ikke lide mig. Og han har al mulig ret til at have det sådan.
Ja. Heldigvis har jeg forberedt en "trojansk hest."
En hvad? - "Trojansk hest." Vi må ind via Vera.
Der skal holdes et foredrag i Georgetown i morgen -
- af en eller anden professor.
Et eller andet intellektuelt...
Men ikke så intellektuelt, han ikke kan turnere i provinsen.
Vera vil gøre alt for at komme med.
Men hun har ingen til at se efter Achilles.
Hun stoler på pigernes boglige evner, -
- men hun tør ikke lade dem være alene med den lille.
Jeg har sagt til hende, De vil se efter ham i morgen.
Jeg vil prøve at opholde hende på vejen hjem, -
- og med lidt held kommer Chuck hjem før hende.
Så må De bruge tiden til at ændre hans syn på Dem.
Jeg vil med glæde passe Achilles.
Han kan bare ikke lide mig...
Tom var virkelig betaget af denne usædvanlige og mystiske pige.
Selvom hun ikke afslørede spor om sin fortid, -
- for ikke at sætte nogen i fare, -
- passede hun som fod i hose ind i Toms opdragende mission i Dogville.
Tom var tilfreds.
Grace havde hængt over afgrunden, og han havde reddet hende.
Det gav ham en helt ny følelse af kontrol over det modsatte køn, -
- og hans følelser udløste det bedste i hans spirende kærlighed.
Det er Dahlia, Olympia, -
- Diana, Athena, -
- Pandora, Jason, Achilles.
Smut ud og leg.
Deres børn er dejlige. - De er gode børn.
Og jeg elsker dem.
Tal ikke så pænt om børnene. Jeg har så let til tårer, -
- både i sorg og glæde.
Hej, Vera. Skal vi køre? - Jeg er klar.
Tak, fordi De lagde kortet frem. Hvordan vidste De det?
Sidst jeg så termokanden, lå kortet ved siden af den, -
- så da jeg så termokanden, men intet kort, tænkte jeg, at...
De er en sød pige, Grace. Lige så sød som frøken Laura.
Hvem er frøken Laura? - Du talte over dig, Ben.
Jeg tror, frøken Laura er, hvad Ovid kaldte en mænade.
Nå, sådan!
De må ikke være flov. Alle har ret til at leve livet så godt, de kan.
Jeg er sikker på, at den slags damer er til stor glæde for mange mænd.
Det er ikke noget, jeg er stolt af. Det er det virkelig ikke.
Jeg ved godt, hvad De laver her. - Gør du?
De vil have folk til at kunne lide Dem, så De kan blive i byen.
Du er en klog dreng. Jeg kan godt lide Dogville.
Skal jeg læse lidt for dig? Skal jeg fortælle dig om kyklopen?
Jeg kan ikke lide kyklopen. Det er pænere med to øjne...
...som Deres.
Hvis De vil, min mor skal kunne lide Dem, skal De bare være sød mod mig.
Du skulle hellere hjælpe til.
Mor siger, jeg ikke behøver at arbejde. Kun med hjernen.
Hvis jeg beder dig om det? Vil du ikke nok?
Okay.
Hvad gør De her? Jeg har sagt, vi ikke har brug for Deres hjælp.
Hun passer mig og Achilles. - Stille! Ud med jer! Alle sammen!
Det samme idioti. De ville have klaret sig godt i antikkens verden.
Hvordan går det ellers med narreriet?
Jeg prøver ikke på at narre nogen.
Nej, jeg mener Dogville. Har byen snart fået narret Dem?
Jeg troede, De antydede, at jeg var ude på at udnytte byen.
Gid det var så vel!
Dogville er en rådden by.
Jeg ville ikke savne den, hvis den skred ned i kløften.
Jeg kan ikke se charmen her.
Men det synes De at kunne?
Indrøm bare, at De er faldet for Dogville.
For træerne, bjergene, de simple mennesker.
Hvis det ikke har narret Dem, så har kanelen det sikkert.
Den satans kanel i de stikkelsbærtærter!
Dogville har alt det, De drømte om i storbyen.
De er værre end Tom... Hvad ved De om mine drømme?
De er selv fra byen, ikke sandt?
Det er længe siden. Jeg er ikke så naiv længere.
Folk er grådige bæster alle steder.
I en lille by kan de bare ikke æde sig ihjel.
Det er derfor, De vil af med mig, -
- fordi jeg minder Dem om det, De selv kom for at finde?
Ud af mit hus! Moses kan ikke lide Dem, og jeg kan ikke lide Dem!
Ungerne bliver skøre nok af deres mors undervisning.
Kapitel tre, hvor Grace gør sig skyldig i en ufin provokation.
De to uger var gået hurtigt. Grace havde haft det godt.
Hun holdt af dem alle.
Også dem der havde vist hende modvilje og fjendtlighed, -
- selvom hun ikke havde vundet dem alle helt eller bare halvt.
Hun var glad for Dogville og havde vist byen sit ansigt, -
- sit sande ansigt, men var det nok?
Under McKays lange foredrag samme aften ransagede hun sig selv.
Om grunden var selvransagelsen eller uro for sin fremtid, -
- så gjorde den ellers så elskelige Grace sig skyldig i en provokation.
Så De er enig i, at første gang De så vinduerne i St. Bridget, -
- levede de ikke op til deres ry?
Jeg tror ikke, det er kirkens placering, der er noget i vejen med.
Måske er det bare lyset i Los Angeles -
- og glasmosaikkerne i vinduerne, der på en måde kolliderer?
Det kan jeg huske, jeg tænkte.
Jeg tror, vi har snakket nok om, hvordan vi husker, ting har set ud.
Hvad med at snakke om noget, vi kan se her og nu?
Der er jo ikke meget at se heromkring. Det er en ussel by!
Lad os tale om udsigten.
Jeg går ikke så meget ud.
De ved, solen og min hud...
I går gik jeg mellem Chucks æbletræer.
Hvis man går helt hen til skrænten, så kan man se uden om Bens garage, -
- og så kan man se Deres hus fra siden mod kløften.
Jeg var ikke klar over, at der var et vindue bag draperingen.
Et stort vindue.
Der må være en vidunderlig udsigt. Må jeg trække gardinerne fra?
De er ikke så dum, frøken Grace.
De er ikke dum.
De bemærkede, at gardinerne er svære at trække fra.
Undskyld.
Det betyder selvfølgelig, at de ikke bliver brugt særligt ofte.
Men udsigten er skøn. For ikke at sige fortryllende.
Spørg, hvorfor en mand, der elsker lyset, -
- har hængt disse tunge gardiner op.
Ja, jeg er blind.
Ikke svagtseende eller nærsynet.
Blind.
Vær venlig at gå.
Og lad mig være blind alene.
I Schweiz kalder man det "Alpenglühen".
Det er det lys, der bliver kastet tilbage fra de højeste toppe, -
- når solen er gået ned bag bjergene.
Og nu er det væk.
Det var i tavshed, at Dogvilles beboere mødte op i missionshuset -
- nøjagtigt to uger efter, den smukke flygtning var kommet.
Grace stod ved siden af Tom og så dem samles.
Hun vidste, det måske var sidste gang, hun så de velkendte ansigter.
Hun havde mindst to af dem imod sig, og én var allerede for mange.
Velkommen, gode borgere i Dogville.
Der er nu gået to uger, og det er tid til at afsige jeres dom.
Skal hun være til stede, mens vi voterer?
Da Grace kom her, gjorde hun intet forsøg på at skjule sin svaghed, -
- så jeg synes, vi skal være ærlige og sige, -
- hvis vi ønsker, hun skal rejse.
Fru Henson har ret.
Ingen skal forhindres i at tale frit af høflighed.
Jeg venter oppe ved minen. Hvis I beslutter, jeg skal rejse, -
- så tager jeg stien over bjerget, mens det er lyst.
De ting, jeg har lånt... Vil De levere dem tilbage, hvor de hører til?
Ingen behøver at se mig, før jeg går.
Martha, hvis De ringer med klokken, så forstår jeg.
Jamen, hvordan skal jeg ringe med klokken?
Ring én gang for hver stemme, der lader mig blive.
Jeg tæller, og hvis jeg ikke hører femten slag, så tager jeg af sted.
Tom brænder for at tale hendes sag, men jeg synes, han har talt nok.
Vi respekterer hans synspunkt. Han må også respektere vores.
Grace tog sin bylt under chatollet for at skifte til sit eget tøj.
Hun opdagede, at nogen havde åbnet den og efterladt et brød.
Ved siden af lå et stykke papir. Det var et kort, Tom havde tegnet.
Han havde vidst, hvor bylten var og havde lagt det der.
Det viste stien over bjerget. De farlige steder -
- var vist med gruopvækkende og sjove små tegninger.
Men der var mere. Adskillige andre havde fået samme idé.
De havde smuglet gaver ind til hende.
Jasons elskede lommekniv lå der, nypudset og funklede.
En tærte fra Mor Ginger og Gloria. Tøj, tændstikker og en salmebog.
Grace slog op på salme 18, der altid voldt Martha problemer.
I bogen lå en endollarseddel. Det kunne Martha ikke have ydet alene.
Grace havde venner i Dogville, det var sikkert.
Om der var få eller mange betød intet.
Grace havde blottet sin strube for byen.
Til gengæld havde byen skænket hende en stor gave, nemlig venner.
Ingen gangstere kunne tage mødet med byen fra hende, -
- om de så brugte alverdens våben.
Selvom hun ikke skulle høre femten slag, vidste hun, -
- at hun betød noget, og at hendes besøg havde haft betydning.
Lille måske, men dog et spor, som hun havde sat.
Det første spor i sit unge liv, som hun var stolt af.
Grace stivnede, da klokken ringede.
"Fjorten," talte Grace.
Så havde McKay måske stemt på hende alligevel?
Og hvis han havde, hvorfor så ikke også Chuck?
Alle sammen? - Og Chuck.
Alle sammen. Jeg tror, de kan lide Dem.
Kapitel fire, "Glade dage i Dogville".
Foråret og forsommeren var en lykkelig tid for Grace.
Martha ringede hver time og ledte hende, -
- så hun kunne være McKays øjne, -
- Bens mor, -
- Veras veninde, -
- og Bills hjerne.
En dag fandt Grace på at træde på pedalerne til bælgen -
- for at få Martha overtalt til at spille lidt, -
- bare for at tømme bælgen, så den ikke skulle blive ødelagt.
Nu var de stiltiende enige om, -
- at når Grace trådte pedalerne, behøvede Martha ikke føle skyld.
Toms far, den gamle læge, som hver dag frygtede en ny sygdom, -
- og som konstant udsatte sig selv for simple motoriske prøver, -
- måtte hun være streng overfor og fortælle ham, at han intet fejlede.
Nu, hvor beboerne havde vedtaget, at alle skulle give efter evne, -
- fik hun løn. Ikke meget, men nok til at spare op -
- til at kunne købe den første af de syv små figurer, -
- der havde stået så længe og samlet støv i butiksvinduet.
Grace drømte om, at hun, med tiden, ville kunne købe dem alle.
Langsomt begyndte de hvide hænder at ligne et par hænder, -
- der kunne have tilhørt hvem som helst i et landsbysamfund.
Tre uger senere flyttede hun i triumf ind i det hus, -
- Tom og Ben havde sat i stand: det gamle malmværk.
Her stod engang byens malmknuser, -
- men nu var kun det tunge svinghjul tilbage.
Tak.
Det er det, jeg mener med transportbranchen...
Frøken Laura havde smidt den ud. En god seng på et forkert sted.
Men med en lastbil... Man skal ikke gøre nar ad transportbranchen.
De har ret, Ben. Det skal man ikke.
Grace...
Hvad er der?
Jeg tænkte egoistisk, da jeg stemte for, -
- at De skulle blive i Dogville.
Hvad var det?
Det var en lettelse, da De kom, og De var den, mændene kiggede efter.
Tom og alle de andre. Jeg har måttet stå model til det så længe.
Jeg orkede det faktisk ikke længere.
Mændene vil altid kigge efter Dem, Liz.
Det ved De vist godt.
Jeg mener det. De er smuk. - Tak.
Det allersidste nye, nu sommeren var på sit højeste, var, -
- at Grace havde fået lov til at gå med Chuck i æbleplantagen.
Og hver dag klokken fem -
- kunne hun se, at McKay faktisk havde ret:
Skyggen fra spiret ramte virkelig Mor Gingers butik.
Men i dag fortalte klokken ikke kun, at det var tid til at købe ind, -
- men også, med et signal som ingen forvekslede med timeslagene, -
- at nogen var kørt ind ad Canyon Road fra Georgetown.
For første gang var lovens håndhævere kommet til Dogville.
Godaften, hr.
Er byen ikke større?
Er der et rådhus? - Nej.
Jeg skal sætte en plakat op.
Vi har missionshuset. Kan det bruges? - Ja.
Hvad har hun gjort? - Hun er bare forsvundet.
Der er vel nogen, der savner hende. Hun blev vist sidst set heromkring.
Vi sætter dem op i området.
Hvis nogen ser hende, skal de gå til politiet?
Det er jo nok meningen.
Hvad sker der?
Hvem er det? Er det Grace?
De sætter dem op i hele området.
Disse gangstere giver ikke op uden videre.
Nu hænger plakaterne over hele området.
Ingen har mistanke til, at hun er her.
Jamen, det var en politimand. Er det ikke vores pligt at reagere?
Undskyld. Jeg hoster, når jeg bliver nervøs.
Hun har jo ikke gjort noget.
Jeg synes, I skal stemme igen. - Hvorfor?
Vi kan ikke altid lade alting bero på afstemninger.
Hvad siger I?
Er der nogen, der har fået kolde fødder på grund af et stykke papir?
Kapitel fem: "Fjerde juli-fest trods alt".
Så kom den fjerde juli med store skyer af blomsterfrø, -
- der dalede ned over Elm Street i aftensolen.
Det var en festdag, og ingen ville bekymre sig om de hårde tider.
Grace standsede tilfreds uden for Mor Gingers butiksvindue.
Der var kun to af de små figurer tilbage, -
- de to, hun endnu ikke havde sparet nok op til at kunne købe.
Det ser fint ud, piger.
Kunne De ikke tage et par timer med mig i plantagen igen i dag?
Solen skinner så dejligt dernede. - Chuck, det er fjerde juli.
Hvad får Dem til at tale om solskin?
Er De blevet romantiker som jeg?
Vi skal more os.
Og sulte til vinter? - Selv Ben har taget fri i dag.
Hej, Tom. - Grace, har du tid?
Nu?
Ja, jeg har noget interessant at fortælle Dem.
Så skal det være kort.
Jeg gør mig så mange tanker. - Det må være meget trættende.
Jeg mener jo, jeg har lavet en ret god analyse af folkene i byen her.
Jeg tror, jeg forstår dem... på en dybere måde.
Men når jeg så prøver at afkode Dem, så kommer jeg ingen vegne.
Liz er jo ret let at gennemskue.
Og det er rigtigt, at jeg følte mig tiltrukket af hende, -
- men fordi jeg kan se lige igennem hende, sådan intellektuelt, -
- så forstår jeg, at det må have været en rent kødelig lyst.
Men med Dem...
...er det mere... mere indviklet.
Hvad er det, De prøver at sige?
Jeg må have styr på det først...
Prøver De at sige...
...De er forelsket i mig?
Nej, jeg ville ikke...
"Forelsket" er jo...
Det er et stort ord... Ja.
Ja.
Det er jeg glad for.
Fordi...
...jeg tror, jeg er forelsket i Dem.
Det er meget interessant, ikke?
Altså, interessant sådan rent psykologisk.
Kaldte de på Dem? Jeg tror, de kaldte på Dem.
Jeg hørte dem ikke.
Nej...
De må nok hellere se at komme tilbage alligevel.
Vi ses til brylluppet... jeg mener festen!
Amerika! Amerika!
Guds nåde for vort land
og krone dig med broderskab
fra kyst til gylden kyst.
Bravo!
I år har jeg ingen noter med, for jeg vil ikke foregive at kunne læse dem.
Det giver mig anledning til at gå direkte til talens emne:
- nemlig Dem, Grace.
De har gjort Dogville til et vidunderligt sted.
Jeg hørte endda, at nogen havde set vores sure ven Chuck på gaden, -
- og han havde faktisk smilet!
Jeg har aldrig set Deres smil, Grace, men jeg kunne let beskrive det, -
- for det ejer alle de farver, der brydes i verdens fineste prisme.
Deres ansigt er sikkert lige så smukt. Er det det, Tom?
Ja, det er det. - Det tror jeg gerne.
Vi er stolte over at have Dem blandt os.
Tak, fordi De har vist os, hvem De er.
Skål for Dem, Grace! Bliv hos os, så længe De lyster.
Skal jeg holde for Dem?
En politibil er netop drejet op ad Canyon Road.
Skal jeg ringe med klokken? - Nej, Grace har nok hørt det.
Vi skal nok slippe af med dem i en fart. Bare rolig.
Jeg skulle selv til fest, men det her var vigtigt.
Jeg skal sætte en ny plakat op.
Det er hende damen igen. Ikke så mærkeligt, hun er forsvundet.
Hun er efterlyst for flere bankrøverier på vestkysten.
Hvornår skete disse røverier? - Inden for de sidste par uger.
I hører ikke meget nyt heroppe?
Min fars radio spiller kun musik.
Jeg ved kun, at hun er farlig.
Og hvis nogen hører noget, skal de ringe til os med det samme.
Det står i loven.
To uger. Det kan ikke være vores pige, Tom.
Nej, hun har været her hele tiden. Hun kunne ikke have gjort det.
Nej, der rigtigt, Tom, men det er nu alligevel en ubehagelig situation.
Grace var den samme, og det var byen også.
At gangsterne fabrikerede anklager mod Grace, -
- for at uskadeliggøre hende, kom ikke uventet, -
- men alt havde ændret sig en smule. Igen.
De har den samme lille forhøjning på den anden side af rygsøjlen.
Jeg kan kun formode, -
- at den hører til på deres krop, men De er jo lægen.
Det er vel usandsynligt, at en cancer skulle udvikle sig så symmetrisk?
Hr. Edison... vi har talt om det så mange gange!
Jeg tror, De må acceptere, -
- at De er en usædvanlig rask ældre herre.
Jeg hviler mig alligevel.
Vi ses i morgen. - Det håber jeg.
Hvad sagde de?
Ja, altså...
Intet har jo ændret sig som sådan.
Men ved ikke at gå til politiet følte de sig som lovbrydere.
Jeg bør rejse. Nu må det være nok.
Jeg har foreslået det modsatte. - Det modsatte?
Forretningsmæssigt set...
Forretningsmæssigt set er din tilstedeværelse blevet dyrere, -
- fordi det er blevet mere risikabelt at have dig her.
Ikke at de ikke vil have dig. Der skal bare være en...
...modydelse.
Noget for noget. - Du lyder ligesom gangsterne.
Det er også blevet mere værd for dig at være her i byen.
Med alle de plakater hængende rundt omkring -
- er der ikke andre steder, du kan skjule dig.
Hvilken modydelse foreslår du så?
De ville, du skulle arbejde længere.
Men jeg foreslog, at du i stedet besøger folk to gange dagligt.
Det ville se godt ud, uden at blive meget mere besværligt.
Det er bare en måde at undgå ubehageligheder.
Det lyder lidt mærkeligt... og svært at praktisere.
Det syntes jeg også først.
Martha vil ringe med klokken hver halve time, -
- så du kan holde rede på dit nye skema.
Og så vil de alle lade mig blive? - Nej.
Fru Henson synes også, du skulle have mindre i løn.
Bare en symbolsk nedgang.
Ordet "farlig" på plakaten bekymrede hende.
Jeg vil gøre hvad som helst. Hvis jeg skal arbejde hårdere, -
- er jeg selvfølgelig villig til at gøre det.
Vil de foretrække, jeg forlader byen? - Selvfølgelig ikke.
Tror du, det er til fælles bedste? - Det ved jeg, det er.
Jeg er nødt til at få sovet. Nu får jeg endnu mere travlt.
Undskyld.
Tom...
Der er noget, jeg må vide?
Kortet, du fik af manden i bilen. - Ja?
Har du vist det til nogen?
Tror du, jeg er helt idiot? Det har jeg da brændt for længst.
Hvor er jeg dum! Selvfølgelig gjorde du det.
Glem det. - Nej, det kan jeg ikke.
Jeg kan ikke holde ud, at jeg tvivler på dig.
Undskyld. Godnat.
Alle var egentlig imod, at Graces arbejdsbetingelser skulle ændres, -
- når emnet en sjælden gang kom på tale.
Ben havde i sympati med hende nægtet at modtage mere hjælp, -
- og Grace var taknemmelig, selvom han var fuld, da han sagde det.
Men Graces arbejdsbyrde steg fra minutter til timer og til dage, -
- og uanset om ideen med at hæve Graces ydelser -
- var rimelig eller berettiget, -
- gjorde det ingen lykkeligere. Snarere tværtimod.
Grace! Du må være mere forsigtig.
Liz var ikke særlig forsigtig, men hun ødelagde ikke glassene.
Hr. Henson arbejder så hårdt -
- for at fjerne sporene fra støbningen, og det gør glasset svagt.
Det sker ikke igen. Jeg skal nok betale for glasset.
Selvfølgelig skal du ikke betale for glasset. Vi kommer over det.
Hun hastede videre for at hjælpe Chuck med at luge omkring træerne -
- for at holde de utrættelige mus væk.
Grace tog smutvejen mellem stikkelsbærbuskene, -
- men blev stoppet af et råb.
Grace! - Ja?
Åh, nej!
Jeg så ikke, De lige havde revet stien.
Det er ikke så meget det, at jeg har revet. Det er meningen, -
- man skal gå uden om buskene. Det ser jeg helst, ved du.
Jeg troede, kæderne var sat op for at lave en sti?
De skal beskytte buskene. Der er ikke nogen sti.
Men alle går denne vej.
Ja, men de har boet her i årevis. Du har ikke boet her ret længe.
Mener De, at jeg har mindre ret til denne smutvej, -
- fordi jeg ikke altid har boet her?
Nej, selvfølgelig ikke. Jeg troede bare, du var glad for at være her.
Stik du bare af.
Vi ses i eftermiddag.
Og jeg skal rive så fint, som De aldrig har set før, det lover jeg.
Jeg er ked af det med grenen. Der var bare så mange æbler på.
Jeg skulle have beskåret den gren, men jeg var grådig.
Er det grådigt at ville forsørge sin familie?
Hvorfor kan De ikke lide mig?
Hvorfor spørger De om det?
Når jeg er tæt på Dem, trækker De Dem væk.
Det gør jeg da ikke.
Jo, det gjorde De, da vi tyndede ud i kimplanterne.
Hvordan skal jeg ellers kunne vise dem, hvad De skal gøre?
De prøvede at kysse mig.
Vera har aldrig interesseret sig for æblerne. Hun hader plantagen.
De er den første, der har forstået det med æblerne.
Undskyld, jeg blev så glad over det.
Det er i orden. - Nej, det er ikke i orden!
Jeg tror, dét med æblerne bare er noget, De siger.
De deler ikke min glæde. - Jo, jeg gør.
Vera tror, jeg kan høste æbler fra træer, der lige er kommet i jorden.
Ting tager tid! Det er kærlighed!
At kunne se hvad de behøver og respektere de behov!
Jeg troede, De forstod det?
Jeg forstår det godt. - Men De fjerner Dem fra mig.
Er jeg virkelig så frastødende? - De er ikke frastødende.
De må ikke være vred.
Undskyld, at jeg tvivlede på Dem. Det sker ikke igen. Det lover jeg.
Jeg ville ikke love for meget, hvis jeg var Dem.
Da De skubbede mig bort, fik jeg en tanke, jeg skammer mig over.
En tanke, De ville hade mig for. - Jeg vil aldrig hade Dem. Aldrig.
Hvad var det for en tanke?
Chuck, jeg har gjort Dem uret. Det er forståeligt, Deres tanker er vrede.
Jeg tænkte på at angive Dem. På at afpresse Dem til at respektere mig.
Det betyder så meget for Dem? Det tror jeg, det gør.
De har virkelig været meget alene heroppe, ikke sandt?
De har ingen haft til at trøste Dem.
Det er mig, der skal bede om forladelse.
Er vi stadig venner?
Undskyld, sov du? - Nej.
Skal jeg gå igen? - Nej, jeg hvilede mig bare.
Der er virkelig meget at hjælpe med her i Dogville, når man tænker på, -
- at ingen behøver hjælp.
Jason vil hele tiden sidde på mit skød.
Jeg synes, du klarer det fantastisk.
Du giver os alle sammen så meget. Det var helt rigtigt sagt af McKay.
Han prøvede at røre mit knæ i dag.
Han er jo blind. Det var sikkert et uheld.
Mor Ginger skældte mig ud for at bruge smutvejen.
Godt, for hun skælder også mig ud. Det betyder bare, du er én af os nu.
Du kan gennemskue det hele, ikke?
Jeg falder i søvn om et øjeblik. - Hvad hvis jeg ikke vil have det?
Jeg tror ikke, du har noget valg i aften.
Jeg elsker dig virkelig, Grace. - Det er jeg glad for.
Jeg elsker også dig. Det gør jeg virkelig.
Jeg mener, jeg længes efter dig, når jeg ikke er sammen med dig.
Jeg længes efter dig, selv når vi er alene som nu.
Jeg længes efter at være tættere på dig...
...at røre ved dig og...
Vi har hele livet for os.
Det, jeg elsker ved dig, er, at du ikke forlanger noget af mig.
Vi kan bare... bare være sammen.
Ja...
Længslen gør det kun bedre.
Tak for dine ord. Dine kloge, kloge ord.
Det var så lidt.
Vil du ikke have dine sko af?
Kapitel seks, hvori Dogville viser tænder.
Jason, hvad laver du? Det er forkert.
Ordene skal deles anderledes.
Hvad laver du? - Nu har jeg da delt ordene.
Alle kan gå, undtagen Jason. Jason, jeg vil tale med dig alene.
Hvad er der med dig? Hvad er det, du laver?
Jeg er umulig. Det har min far sikkert fortalt dig, jeg er.
Jeg tror, der er en anden grund.
Jeg vil gerne have dig på skødet hele dagen, men det kan jeg ikke.
Når man ikke kan gøre alt det, man gerne vil gøre for andre, -
- kan de folk, man har lovet det, godt blive sure, siger fru Henson.
Det er rigtigt.
Jeg ved godt, hvorfor du ikke vil have mig på skødet mere.
Det er fordi, jeg har været slem. - Det har du sikkert haft grund til.
Jeg har været slem mod de andre!
Selv lille Achilles. Og han er så lille, han ikke kan slå fra sig.
Det må man ikke. - Nej.
Jeg burde straffes. Jeg fortjener at få en endefuld.
Skulle jeg slå dig? Det vil jeg ikke.
Din mor mener ikke, man skal slå børn. Jeg vil ikke slå dig.
Hun ville blive rasende, hvis hun fandt ud af, du slog mig.
Det har jeg lige sagt, jeg ikke vil!
Min mor er på din side. Hvad nu, hvis hun vendte sig imod dig?
Jeg er, som jeg er. Hvis folk ikke kan lide mig, er det bare ærgerligt.
Jeg synes, jeg skal straffes.
Jeg ville miste respekten for dig, hvis du ikke slog mig.
Jeg er ligeglad, hvor sjovt du synes, det kunne være! Jeg gør det ikke!
I så fald...
...så må jeg jo fortælle min mor, at du har slået mig.
Det vil jeg jo ikke. - Min mor ville nok tro på mig.
Giv mig en endefuld, så får ingen det at vide.
Lad være! Gå væk fra Achilles. Lad så være!
Jeg skubbede til vuggen. Det var ikke min skyld, den ikke væltede.
Rør ham ikke! Gå væk! Lad så være, Jason!
Vil du have en endefuld? Så skal jeg give dig én.
Sådan. - Det var ikke hårdt!
Slå hårdere! Det er ikke noget straf. - Godt.
Hårdere!
Nej, nu er det nok! Nu er du blevet straffet rigeligt.
Skal jeg stille mig i hjørnet og skamme mig?
Jeg er ligeglad! Gør, som du vil!
Nu kommer far!
Sikke tidligt. Bare der ikke er noget galt.
Som Dogville havde gjort det fra sin hylde på bjerget, -
- helt ubeskyttet for drilagtige storme, havde Grace blottet sig.
Dér hang hun i sin tynde stilk, som æblet i paradisets have.
Et æble, så svulmende, at saften næsten flød.
Og endnu engang var politiet kommet til Dogville.
Jeg lovede at sige det, så Martha ikke behøvede at ringe, -
- men jeg glemte det.
Manden i bilen er fra FBI. - Du glemte det?
Ja. Jeg havde travlt med æblerne.
De ville høre, om jeg vidste noget om den efterlyste på plakaten.
Om jeg havde set spor i skoven fra nogen, der overnattede derude.
Hvem ved, hvad den kvinde kunne finde på?
Hun er helt ufarlig.
Det siger du, -
- men det lod ikke til at være politiets opfattelse.
Så jeg måtte fortælle dem, hvad jeg vidste.
Hvad fortalte De dem?
At jeg troede, jeg havde set noget i skoven for nyligt. Et stykke tøj.
Det viste sig bare at være Toms hue. Men det kunne have været det her.
Det føles dyrt... og har dit monogram.
De ville nok drage den samme konklusion.
Jeg sagde til politiet, jeg hurtigt ville kunne finde tøjstykket.
Vi har vel 10-15 minutter, før de kommer og banker på.
Jeg ville ikke prøve at stikke af. - Hvorfor skulle jeg gøre det?
Jeg ville heller ikke skrige op. - Hvorfor skulle jeg ville det?
Du er alt for smuk og skrøbelig til det her sted.
Jeg troede, jeg betød noget. Jeg må have din respekt.
De har min respekt. - Jeg vil have din respekt.
Det her er helt forkert.
Hvis jeg kan tvinge blomsterne til at blomstre, kan jeg også tvinge dig.
Lad være...
Nej, lad være! Nej, Chuck! Lad være!
Se på mig! Se på mig! Tal til mig!
Vi er venner! Du er min ven!
Lad være!
Har du set Grace? - Hun er hjemme hos os.
Har hun travlt? - Ikke længere. Gå bare ind.
Endnu engang havde Grace undgået sine forfølgere -
- med hjælp fra Dogville.
Alle havde dækket over hende, selv Chuck, der måtte indrømme, -
- at det nok var Toms hue, han først havde fundet så mistænkelig.
Kapitel syv, hvor Grace endelig får nok af Dogville, -
- forlader byen, og igen ser dagens lys.
Dén aften mærkede Tom straks, at der var sket noget, -
- men han måtte trygle længe, før Grace brød sammen og fortalte alt.
Jeg må konfrontere ham. Jeg har ikke noget valg.
Ingen vil acceptere det, han gjorde. - Det må du ikke.
Jeg kom her med alle mine ideer og dumme fordomme.
Han er ikke stærk, Tom.
Han ser stærk ud, men det er han ikke.
Jeg vil prøve at få dig væk herfra.
Det var blevet sensommer.
Dogvilles andet kuld forvirrede egernunger pilede ind og ud -
- mellem benene på folk i deres forgæves søgen -
- efter Elm Streets ikke-eksisterende elmetræer.
Varmen havde gjort jorden omkring stikkelsbærbuskene hård som sten.
Grace klagede dog ikke og kastede sig over arbejdet, glad for, -
- at det rent faktisk var noget håndgribeligt.
Hej, Liz. Hej, Vera. - Pas på, Grace. Vera er vred på dig.
Hvad mener De?
Du troede måske, han ikke ville fortælle mig det?
Hvem? - Du slog Jason.
Ja, det gjorde jeg. - Hvor kunne du?
Jeg ved, det lyder usandsynligt, men han bad om det.
Det er rigtigt, Vera. Han beder selv om det.
Jeg skulle selv have givet ham én for længe siden.
Liz! - Du forkæler ham!
Jeg ved, hvor meget De elsker ham, Vera. Det gør jeg også.
Det sker ikke igen. Det gør det ikke.
Det ved jeg, for jeg overlader dem aldrig til dig igen.
Det er alt for farligt. - Jeg har været træt.
Måske skulle du prøve at sove om natten...
...som andre mennesker. - Sove om natten?
Martha så en vis Tom Edison -
- luske ud af hendes hus tidligt i morges.
Det er fint, du tævede den dumme unge, og jeg er glad for, -
- du har vendt Toms øjne bort fra mine skørter.
Men på den anden side havde jeg ventet mere af dig.
Men hvis det er dét, du vil, så skal du nok klare dig i Dogville.
Sådan er det ikke, Liz.
Vi så alle, at du tog hans hånd ved festen. Men du flirtede ikke?
Jo, jeg flirtede måske.
Næste dag ændrede vejret sig. Tågen rullede ned fra bjergene.
Og selvom solnedgangen ikke var at se, -
- syntes McKay, hun skulle sidde hos ham alligevel.
Hun havde siddet der mange gange, -
- men Jack kunne stadig ikke bedømme afstanden mellem dem.
Før havde hans fingre kun strejfet hendes hud, -
- men nu blev hans hånd liggende hele den afmålte tid.
Dagene i plantagen var lange, for der skulle snart høstes.
Grace havde opgivet at argumentere mod Chucks idé om, -
- at hendes respekt for høsten -
- kunne måles i den kødelighed, hun leverede.
Selvom Tom nødigt lod Grace være alene, -
- vandrede han nu ofte grublende rundt -
- og forsøgte at finde en mulig flugtvej.
Da Graces løn ikke længere kom, var han trådt til, -
- og sammen havde de hentet den sidste af de syv små figurer.
Hvad er der galt? - Ingenting.
Er politiet på Canyon Road igen? - Nej.
Vi skal bare have en pigesnak med dig.
Men det er sjovt, du nævner Canyon Road, ikke, Martha?
Martha var der nemlig i morges. - På vej hjem fra kirke.
Man ser meget mere til fods.
Når man kører i bil, ser man ikke æbleplantagen.
Man kan kun se den fra ét bestemt sted på Canyon Road.
Kender du det sted, Martha? - Ja.
Og du standsede der for at nyde udsigten?
Der høstes jo i plantagen, ved du.
De gamle malere dyrkede altid høstmotiver, -
- fulde af frugtbarhed, -
- for ikke at tale om sensualitet og endda...
...erotik.
Men du har jo allerede fortalt mig, det var det, du gjorde, Martha.
Hun så dig, Grace.
Hun så dig!
Bag en bunke knækkede grene.
Med Chuck!
Han sagde, det ikke var første gang, du havde lagt an på ham.
Han havde ikke sagt noget for at skåne mig.
Han er en lukket... og primitiv mand.
Men i bund og grund loyal. Og god!
Hvad er det, du vil med min mand?
Jeg vil ikke noget -
- med Deres mand eller nogen anden.
Du flirtede ellers med Tom ved festen?
Jeg er holder af Tom. - Men du kan ikke lide Chuck?
Liz og Martha støtter mig i, at jeg må give dig en lærestreg.
Jeg tror på opdragelse.
Det er nok en mindre forbrydelse at smadre dem, end at have lavet dem.
Vera, jeg lærte Deres børn... - Hvad?
Kan De huske, hvor glad De var, -
- da jeg lærte Deres børn om den stoiske ånd, og de endelig forstod?
Ja, for dét vil jeg vise mildhed. Jeg vil smadre to figurer først.
Og hvis du kan bevise din viden om den stoiske ånd -
- ved ikke at græde, -
- så stopper jeg. Forstår du det?
Grace havde i sit liv fået stor øvelse i at styre sine følelser -
- og ville aldrig havde troet, det skulle være svært at styre dem nu.
Men da porcelænet blev pulveriseret, -
- var det som menneskevæv, der blev smadret.
Figurerne var produktet af mødet mellem byen og hende.
De var beviset på, hendes lidelser trods alt havde skabt noget af værdi.
Grace kunne ikke klare mere.
For første gang siden sin barndom græd hun.
Grace opsøgte Tom samme nat og fortalte ham, -
- at hun var klar til at følge hans råd og forlade byen.
Tom havde netop besluttet, at de behøvede en trejdemand -
- for at sikre flugten, -
- så de blev enige om, at Ben var det bedste potentiale.
Men der måtte penge på bordet, konkluderede Tom.
Han anslog, tiderne taget i betragtning, -
- at ti dollars ville række til Ben og hans bil.
Vi har da ikke ti dollars. - Nej, vi låner dem.
Fra hvem? - Fra min far.
Han har penge nok i medicinskabet. Jeg taler med ham om det i morgen.
Du taler med Ben. Det er sidst på ugen, og han er sikkert blank.
Sig, at jeg betaler ham tilbage. - Selvfølgelig.
Tak.
Du redder mig hver gang.
Tænk, at du bliver ved med at hjælpe mig.
Godnat. - Du må se at få noget søvn.
Grace opsøgte Ben næste morgen.
Ben!
Grace beskrev betalingen som en kompensation.
Ben protesterede ikke meget -
- i betragtning af de problemer, han kunne få med beboerne.
Måske ville de være lettede over at opdage, hun var væk, -
- men det var Grace ikke helt så sikker på.
Ben ville gerne køre hende, -
- selvom han "ikke var ude på at tjene på folks ulykke. ".
Jeg er ikke ude på at tjene på folks ulykke.
Sandheden var, Ben ville have kørt til helvede og tilbage for ti dollars.
Og det kriminelle aspekt bekymrede ham kun lidt.
Han havde før kørt med både det ene og det andet.
Grace skulle skjule sig mellem æblerne.
"Kunsten er at vide, hvornår man skal høste, " som Chuck sagde.
Og det tidspunkt var kommet. For æblerne. Og for Grace.
Hvor har du været?
Havde jeg sjusket sådan, havde jeg fået pisk.
Se så at komme i gang!
Undskyld, Olivia. Jeg skulle snakke med Ben.
June er ved at sprænges! Du ved, hun ikke selv kan gå på potten!
Det er ikke pænt at sjuske, bare fordi hun er handicappet!
Aftenen før flugten var Tom klog nok -
- til ikke at presse Grace for meget med sine kødelige lyster.
I stedet valgte han en mere følsom linje.
Man skal vælge den rigtige tid til at så.
Man kan ikke så om vinteren.
Det er rigtigt. Men jeg elsker dig.
Det ved jeg godt. - Og du elsker mig.
Og vi mødes igen i elskov og frihed. - Absolut.
Jeg skal ikke være flov over at begære dig, vel?
Nej.
Nej, det er kun dejligt. Det er dejligt, vi begærer hinanden.
Men ikke på denne måde. Det er ikke den rigtige måde.
Næste morgen, da Grace ville liste uset ned til Ben, -
- var det som om, hele byen var på benene på én gang.
Grace. - Ja, Vera?
Du slipper ikke for at arbejde for mig ved at slå mit barn.
Kom som aftalt. Jeg finder på noget, hvor du ikke kan skade nogen.
Klokken tolv? - Ja.
Hvorfor bærer du rundt på dine ting? Er du bange for at miste dem?
Ben skal køre æbler i dag. Men det betyder ikke, du har fri.
Far siger, du skal pakke det hele om.
Måske kan vi få en kasse tilovers.
En gammel kasse er måske ikke meget værd i dine øjne, -
- men her er vi ikke rige.
Og får du røde hænder, så ved jeg, hvad du kan smøre på dem.
Grace. - Hej, Martha.
Vi må have vasket fortovet foran trappen igen.
Og døren sidder fast... - Hvor har du været?
Høsten er hellig. Lyder det ikke som noget, du kunne have sagt?
Jeg kommer om et øjeblik, Chuck. Jeg tager kasserne med.
Godt.
Grace blev stadig mere glad for, -
- at afrejsen skulle foregå diskret.
Der var faktisk en del arbejde i Dogville, -
- som beboerne nu selv ville blive nødt til at udføre.
Grace, jeg er ked af at sige det, men jeg vil gerne have pengene først.
Sådan er det i transportbranchen.
Har man leveret en last, har man ikke noget at gøre regres med.
Her er pengene. - Ikke at det her er professionelt.
Bliv derinde, indtil jeg siger til.
Canyon Road slyngede sig ned i dalen og væk, -
- og Grace fulgte med.
Og for hvert sving fortonede byen og dens lyde sig alt nådigere.
Er der noget galt?
Ja, der er politi længere fremme.
Det havde jeg ikke ventet.
Det er farligere, end jeg troede. Vi må vende om.
Vende om? Nej, det kan vi ikke.
Hvis det havde været professionelt job, -
- altså, et betalt job, så havde det været nemmere.
Jamen, jeg har jo betalt.
Jo, men i branchen...
...koster en farlig transport mere.
Et ekstratillæg, kalder man det.
Hvis det her var et professionelt job, kunne jeg bare forhøje prisen.
Men, Ben, jeg har ikke flere penge.
Ja, så går den jo heller ikke.
Du sagde engang...
Du sagde engang, jeg ikke havde mange glæder i livet.
Du ved, jeg besøger frøken Laura en gang om ugen.
Og du sagde, -
- det ikke var noget at skamme sig over.
Jeg ville være taget derhen i aften, -
- og det koster jo penge.
Ikke så meget...
Ikke så meget -
- som et ekstratillæg for en farlig last, men stadigvæk.
Det koster jo noget. - Ben, vil du ikke nok lade være?
Det er ikke personligt, Grace. Det er det ikke.
Jeg må bare tage min betaling. Jeg har ikke noget valg.
Jeg kan jo ikke sjofle branchen.
Vi holder parkeret på torvet i Georgetown lige uden for kirken.
Du må hellere være stille.
Nej, Ben.
Det er ikke noget, jeg er stolt af, Grace. Tro ikke det.
Grace faldt i søvn, takket være sin sunde evne -
- til at fortrænge ubehageligheder.
Hun var velsignet med det sjældne talent -
- at kunne se frem, og kun frem.
Senere, da bilen satte farten ned, og hun langsomt kom til bevidsthed, -
- vidste hun ikke, hvor længe hun havde sovet.
Hun vidste bare, hun glædede sig til at se dagens lys.
Så hørte hun hunden.
Din kærlighed til æblerne er ikke helt troværdig.
Se, du har stødt dem.
Vi holdt møde i aftes i missionshuset.
De sagde, du måske ville stikke af.
Da jeg opdagede, du havde skjult dig i min bil, -
- var jeg nødt til at bringe dig tilbage til Dogville.
I min branche må vi være upartiske.
Det hjalp ikke Grace, at det første tyveri i Dogville nogensinde -
- var sket aftenen før, hvor der var møde i missionshuset.
Gamle hr. Edison havde fået stjålet en del penge fra sit medicinskab, -
- og mistanken faldt på Grace, -
- som havde planlagt en flugt, der skulle finansieres.
Grace var tavs over for de nye anklager.
Bill, der havde dygtiggjort sig overraskende udi ingeniørkunsten, -
- havde som sit første projekt udført en slags flugthæmmende mekanisme.
Smuk var den måske ikke, men effektiv, turde han nok sige.
Grace, det er ikke noget, vi er glade for, det her.
Men vi har ikke noget valg, hvis vi skal kunne beskytte byen.
Kunne du prøve at bevæge dig?
Det virker.
Den er så tung, at man kun kan bevæge sig, hvor der er jævnt, -
- og der er kun jævnt her i byen.
Må jeg gå nu?
Jeg må finde ud af, hvordan jeg kommer ind i mit hus.
Eller er det en del af straffen, at jeg skal sove udenfor?
Nej, nej, Grace.
Du skal ikke tænke på det som en straf. Slet ikke.
Bill har lavet kæden så lang, at du kan ligge i din seng.
Grace, klokken seks!
Ja, fru Henson.
Kapitel otte, hvor der afholdes et møde, hvor sandheden siges, -
- og Tom forlader mødet (men vender senere tilbage)
Jeg ville ikke risikere, at far sagde nej.
De tror, jeg tog pengene. - Ja, for det sagde jeg til dem.
Hvad gjorde du?
De troede, det var mig, men jeg sagde, det var dig, -
- for du har adgang til medicinskabet.
Hvorfor? - Det er godt, jeg kan tænke for dig.
Hvis du skal have en chance for at komme væk herfra, -
- må de ikke vide, hvor tæt vi i virkeligheden er.
De må ikke vide det. Jeg forsøger at hjælpe dig.
Hvis de vidste, jeg havde taget pengene, kunne jeg ikke være her.
Du må ikke forsvinde, Tom.
Jeg har brug for dig. - Jeg finder en løsning.
Det var ikke Graces stolthed, der holdt hende oppe, -
- da efteråret kom, og bladene begyndte at falde.
Det var dén dvaletilstand, der kommer over et livstruet dyr, -
- hvor kroppen reagerer mekanisk i et lavt, sejt gear, -
- uden for megen smertelig refleksion.
Som en patient, der passivt lader sin sygdom råde.
Vera havde fundet ud af, at det faktisk var Chuck, -
- der havde tvunget Grace, og var derfor værre end nogensinde.
Havde Grace haft venner i Dogville, forsvandt de, som efterårsbladene.
Byens mandlige beboere opsøgte Grace om natten -
- for at stille deres seksuelle behov.
Børnene ringede med klokken, hver gang akten var fuldbyrdet, -
- til Marthas store forvirring.
Efter lænken var kommet på, var det blevet lettere for alle.
De seksuelle overgreb foregik ikke længere i det skjulte, -
- for det var ikke rigtig seksualitet.
Det var flovt, som når en bonde forbryder sig mod en ko, -
- men værre var det ikke.
Tom så det hele. Det pinte ham.
Især de natlige besøg var et hårdt slag.
Godnat.
Men han støttede hende så godt, han kunne.
Som en edderkop kan støtte, når den er viklet ind i sit eget spind.
Tom...
Alt, hvad jeg har forsøgt, er gået galt.
Jeg kan ikke finde løsningen.
Du skal nok finde den. Du er så klog.
Vi har provokeret dem. - Tænk ikke på det.
Nu må vi provokere os selv.
Hvad mener du? - Jeg mener, vi må vise dem tillid.
Det hele begyndte med et møde, så vi må også slutte med ét.
Du taler, og de lytter. De kan ikke nægte at lytte.
Hvad skal jeg sige? - Alt. Du skal sige alt.
Alt? - Ja, sandheden.
Du skal sige sandheden om dem alle.
Det vil de ikke høre. - Nej, det ved jeg.
Men det er ligesom med et barn, der ikke vil tage sin medicin.
De vil rase, men i sidste ende vil de se, det er til deres eget bedste.
Du må bare ikke være hadsk eller bebrejdende.
Hvis nogen kan gøre det, Grace, så er det dig.
De vil sande, at dette våben, misforståelsen og uretfærdigheden, -
- kun har ét offer, og det er dig.
Derfra er der ikke langt til tilgivelse.
Sikke du dog har tænkt, Tom Edison.
Jeg er sikker på, det er en fantastisk plan.
Hvis tilgivelsen var nær i missionshuset, var den godt skjult.
Det havde ikke været let at samle beboerne.
At tale til en samvittighed, der dagligt stuves af vejen, -
- som var den så skrøbelig som Hensons glas, -
- havde været noget af en opgave.
Hvis én gik med, kunne de andre også lige så godt gå med, -
- så der ikke blev talt bag ens ryg.
Tom havde lagt op til Graces tale.
Nu måtte det briste eller bære, og ærligheden måtte tages i brug.
Mens Grace talte til den tavse menighed i missionshuset, -
- bevægede efterårets første snestorm sig ind over byen.
Snefnuggene dalede ned over bygningerne, -
- som havde det været enhver anden by.
De legede kvistene, hvor æblerne havde hængt.
Høsten var dog i hus og var, via transportbranchen, blevet solgt -
- trods de skuffende priser.
Grace fremlagde sin historie.
Hun havde ikke lagt hverken til eller fra.
Netop da hun var færdig, stoppede snefnuggene deres dalen -
- og efterlod Dogville pudret med den yndigste og hvideste sne.
Jeg tror ikke, det gik så godt. - Jo. Du klarede det fint.
Sneen var kommet tidligt. Måske for tidligt?
Et utidigt tegn på forsoning?
Tom så sig bekymret omkring.
Vera sad med sammenbidte tænder. Hun tog ordet først.
Løgn! Løgn, alt sammen!
Ja, det svarer ikke til den opfattelse, jeg har af byen.
Jeg er læge! Jeg kan selv afgøre, om jeg er syg eller ej.
Hvad har du at sige til dit forsvar? Du må vælge side.
Er du for eller imod os?
Vi har været for eftergivende over for Tom.
Selv jeg har svært ved at forsvare den pige.
Med din hjælp, som jeg vælger at se som et uheld, -
- har hun spredt bitterhed og had i hele byen.
Hun må væk! Men hvordan slipper vi af med hende, Tom?
Du bragte hende til byen. Du må sørge for, hun forsvinder.
Uden at hun spreder løgne.
Jeg bad jer komme for at lytte, -
- og I kom kun for at forsvare jer selv.
I må undskylde, men det er lidt af et hårdt slag for mig -
- at se alle mine venner opføre sig sådan her.
Så uciviliseret.
Det gik ikke så godt med din plan, vel?
Du finder nok på noget andet.
Nej, ikke flere planer. Det lover jeg.
De bad mig vælge mellem dig og dem.
Det er ikke svært. Jeg elsker dig.
Du er måske stærkere, men idealerne...
...idealerne deler vi.
Du er udmattet.
Læg dig ned.
Jeg har valgt, Grace. Jeg har valgt dig.
Og nu er tiden kommet. Det tidspunkt, vi har ventet på.
Vi befrier os selv fra Dogville.
Du har ret, Tom, det ville være så let for os at elske nu.
De kan slå os ihjel når som helst.
Det ville være den perfekte romantiske slutning.
Sådan har jeg det også. Jeg elsker dig.
Det ville være smukt, -
- men fra vores kærligheds synsvinkel, helt forkert.
Vi skulle mødes i frihed.
Du er kold nu, Grace.
Jeg har lige forkastet alle, jeg kender, til fordel for dig.
Ville det ikke være en brøkdel af idealerne værd at lindre min smerte?
Alle andre i byen har fået din krop.
Det er os, der skal forestille at være forelskede!
Kære Tom...
Du kan få mig, hvis du vil.
Du skal bare gøre som de andre. True mig.
Sig, du melder mig til politiet eller gangsterne, -
- så lover jeg, du må tage, hvad end det er, du vil have af mig.
Jeg stoler på dig.
Men måske stoler du ikke på dig selv?
Måske har du følt dig fristet? Til at tvinge mig som de andre?
Måske er det derfor, du er så ked af det.
Jeg har kun villet hjælpe dig.
Jeg spørger bare, om du er bange for, du kunne være så menneskelig?
Nej, ikke det mindste. - Godt.
Så må morgendagen bringe, hvad den vil.
Det er ingen forbrydelse at tvivle på sig selv, Tom.
Men det er dejligt, du ikke gør det.
Jeg kan ikke finde hvile.
Jeg tror, jeg må gå udenfor et øjeblik.
Måske gå en tur. Få det ud af systemet.
Trave gaderne tynde, lytte til vinden, der kommer op fra dalen.
Du kender hele den smøre.
Sov du nu bare.
Læg dig til at sove. Så kommer jeg snart tilbage.
Selvfølgelig var det noget sludder.
Han kunne, om nogen, skelne mellem ideal og virkelighed.
Det var trods alt hans metier.
Moralske spørgsmål var hans speciale.
Hun tillod sig at antyde, at han tvivlede på sin egen renhed!
Tom var vred.
Og pludselig opdagede han hvorfor.
Det var ikke fordi, anklagen var uretmæssig, -
- men fordi den var sand!
Hans vrede bestod af en ubehagelig følelse af at være afsløret.
Det var et hårdt slag for den unge filosof, -
- og han ræsonnerede, at var tvivlen der nu, kunne den også vokse -
- og måske blive så stor, at den ville ødelægge hans moralske værk.
Tom standsede. Han rystede næsten, -
- da truslen mod hans forfatterskab gik op for ham.
Han blev hurtigt enig med sig selv om, at risikoen var for stor.
Den fare, Grace udgjorde for byen, udgjorde hun også for ham.
Tom kunne ikke lide tanken og var mand nok til at afværge truslen.
Tom var lige så praktisk, som han var pligtopfyldende i sin metier.
Han gav ærlighed og idealer megen plads i sit liv -
- uden at være "sentimental," som han udtrykte det.
At smide et dokument ud, -
- der kunne få betydning for ham og hans fremtidige læsere, -
- som basis for en roman, var Tom ikke så dum at gøre.
Selvom han i et svagt øjeblik måske havde sagt, han ville.
Før han gik tilbage til mødet, åbnede Tom den skuffe, -
- han havde åbnet, den aften Grace ankom.
Det lå der endnu. Kortet fra gangsteren i bilen.
Næste dag skinnede solen fra en frisk efterårshimmel, -
- og sneen var væk for længst.
For første gang i lang tid kunne man høre rambukken, -
- der måske, eller måske ikke, funderede et fængsel.
Grace slog forvirret øjnene op efter en næsten bevidstløs søvn.
At dømme efter lyset måtte klokken næsten være tolv.
"Den grå time," som Jack McKay yndede at kalde dette tidspunkt.
Derudover havde han mange tilbøjeligheder, -
- som Grace helst havde været uvidende om.
Hvorfor havde ingen vækket hende? Ingen havde hamret på hendes dør.
Intet barn havde kastet mudder eller smadret hendes sidste ruder.
Nu huskede hun.
Hun huskede mødet dagen før og undrede sig endnu mere.
Hvorfor var hun ikke blevet konfronteret? Endsige slået ihjel?
Det lignede ikke Dogville at holde sin harme tilbage på noget punkt.
Var det måske alligevel gået godt?
Godmorgen, fru Henson. - Åh, godmorgen.
Jeg ville være kommet tidligere, men jeg sov over mig.
Skidt med det. Liz tog sig sammen i morges.
Vi tænkte, De ville have godt af at holde fri.
Det var en tankevækkende tale, De leverede i går.
Hej, Liz. - Hej, Grace.
Hej.
Jeg sov over mig.
Godmorgen, frøken Grace. - Godmorgen.
Hvordan har De det her til morgen? - Jeg sov over mig.
Det gør ikke noget.
Tom! Det er Grace!
Hej, Grace. To sekunder.
Gode nyheder!
Jeg gik tilbage til mødet i aftes. De skulle ikke slippe så let.
Men fandeme om stemningen ikke havde vendt!
Vi har ikke vundet, men der kan komme noget godt ud af det.
Hvorfor kom du ikke?
Det gjorde jeg også, men du sov. Du så ud som om, du trængte til det.
Derfor foreslog jeg, at du fik lidt fri.
Og ved du hvad? Ikke én protesterede.
Det lyder fantastisk. - Ja, gør det ikke?
Folkene her i byen overrasker mig gang på gang.
Jeg tror, jeg må revidere mine teorier.
Og du ved, hvor meget jeg hader at gøre den slags.
Da jeg kom tilbage i nat -
- og så dig sove så sødt, blev jeg pludselig inspireret.
Jeg skrev det første kapitel til en historie om en lille by.
Gæt, hvor jeg fik inspirationen fra?
Men jeg har endnu ikke fundet et navn til byen.
Hvorfor ikke bare Dogville? - Nej, det duer ikke.
Det skal være universelt. Mange forfattere begår den fejl.
Skal jeg læse det højt for dig? Kærligheden i bogen kommer fra dig.
Ville du tage det ilde op, hvis jeg sagde nej?
Nej. - Hvis jeg har fri i dag, så...
Nej. Slet ikke.
To elskende kan kun såre hinanden, hvis de tvivler på deres kærlighed.
Du kan læse det en anden gang.
Sæt dig, og kig ud over bjergene. Det gør pigen i min roman.
Vi ses senere. - Vi ses. Godt nyt!
Grace valgte at håbe på det bedste i stedet for at frygte det værste.
Hun ville bruge dagen på at vaske sit tøj og sig selv, -
- hvilket hun var helt sikker på, -
- at personerne i Toms fiktive by aldrig kunne finde på.
Nu var det som om, Dogville bare ventede.
Selv vinden lagde sig og efterlod byen uvant stille.
Som om nogen havde stillet en stor osteklokke ned over byen, -
- som skabte den stilhed, der sænker sig, når man venter gæster.
Efter to fridage var Grace blevet sat på arbejde igen, -
- men stilheden var der stadig. Faktisk blev den intensiveret.
Indtil den femte dag, hvor den steg til en underlig stemning, -
- der pludselig trak byens beboere ud på gaden for at lytte.
De spurgte hinanden, om telefonlinjen stadig var nede, -
- og snakkede om Ben, der måtte vende om på vej til Georgetown, -
- fordi et stort træ blokerede vejen.
De var ikke bekymrede.
"Bekymret" var ikke det rigtige ord.
Pludselig havde Tom set bilerne.
Hvor mange biler?
Man kan se dem med det blotte øje. Der er mindst otte.
Jeg troede, vejen var spærret? - De må være kommet igennem før.
Junes seng! Lagenet skal skiftes. Jeg kommer om lidt.
Hej, June.
Grace var begyndt på sengen, som June havde besudlet igen, -
- da en irritation over at spilde sin tid kom over hende.
Uden at tænke sagde hun ordene:
Ingen skal sove her.
Hun havde ikke talt højt, men hun blev forskrækket -
- over det pludselige udbrud.
Hvor kom disse ildevarslende ord fra?
Mørket var begyndt at falde, -
- da Grace var på vej hjem fra arbejde den aften.
Byens beboere havde opgivet at se mere, nu det sidste lys var væk.
De traskede slukørede op ad Elm Street.
Tom... - Hej, Grace.
Der var nogle biler, men vi kan ikke se dem mere.
Det er ikke så meget, vi ses. - Jeg har haft travlt med min bog.
Må jeg lige spørge dig om noget? - Ja, hvad som helst.
Du kunne ikke få dig selv til at smide det væk, vel?
Det nummer, han gav dig... Du kunne ikke smide det væk?
Jeg sagde jo, hvor farlig den mand var. Det var dumt.
Dum eller ej, Tom talte varmt for, at Grace skulle låses inde.
Hvis bilerne virkelig var et tegn på, -
- at den opringning Tom havde foretaget fem dage tidligere -
- endelig førte til, at Grace ville blive elimineret fra deres liv, -
- ville det se godt ud, hvis byen havde låst hende inde.
Grace lå på sengen, da Jason blev sendt op med nøglen.
Grace hørte den dreje i låsen, men hun tumlede med tanker, -
- hun ellers havde undgået i størstedelen af et år nu.
Kapitel ni, -
- hvor Dogville får det længe ventede besøg, og filmen slutter.
Fra det øjeblik, hvor man hørte lyden af biler, -
- der startede, én efter én, gik det pludselig stærkt.
Tom havde samlet en velkomstkomité.
Dogville lå måske lidt afsides, men gæstfri, det var den.
Velkommen, de herrer! Byen stiller sig til Deres rådighed.
Jeg har ingen stor nøgle. Kun denne.
Hvor er hun? - Låst inde med denne nøgle.
Okay... Hører De lyden?
De rammer pæle i til det nye fængsel.
Er kriminaliteten virkelig steget, som vi forledes til at tro?
Måske bliver nogle virksomheder betegnet som værende kriminelle, -
- fordi det bunder i misundelse? Hvad er Deres mening?
De har måske ingen? Nu skal jeg åbne. Undskyld.
Voilà, som franskmændene siger.
Hvad fanden er det her? Hvem har gjort det?
Bill, ræk hånden op! - Hvem er Bill? Hent dit værktøj.
Vi var trygge, når hun var lænket.
I har sikkert mere styr på hendes slags.
Vi har det ikke godt med at tage imod penge for at hjælpe folk, -
- med mindre De har det bedst med at betale.
Hold kæft!
Grace vidste ikke meget om dyre biler.
Men hun genkendte straks lyden af bilen, -
- der dukkede op fra Canyon Road i det samme.
For Grace var lyden af den legendariske Cadillac 355 C -
- uvægerligt forbundet med en anden, langt mindre forfinet, lyd.
Lyden af pistolskud, affyret mod hende.
Lad være!
Skal du retfærdiggøre dine handlinger, før du skyder os?
Det er noget nyt.
Det kunne tolkes som svaghed, far. Du skuffer mig.
Jeg vil ikke skyde nogen. - I skød efter mig sidst.
Ja.
Det fortryder jeg. Du løb væk.
Det hjalp selvfølgelig ikke at skyde efter dig.
Du er alt, alt for stædig.
Hvorfor er du så kommet?
Samtalen, hvor du sagde, hvad du ikke kunne lide ved mig, -
- fik vi aldrig afsluttet, fordi du stak af.
Jeg vil også fortælle, hvad jeg ikke kan lide ved dig.
Det er vist sådan, man fører en høflig samtale.
Er det virkelig derfor, du er kommet?
Og du siger, jeg er stædig?
Du er ikke kommet for at tvinge mig til at blive som dig?
Jeg overvejede det et øjeblik, men du kan ikke tvinges.
Du er mere end hjertelig velkommen -
- til at vende hjem og blive min datter igen.
Og...
...jeg vil endda begynde at dele min magt og mit ansvar med dig, -
- hvis du kommer hjem. Men du er jo ligeglad.
Hvad er det så?
Hvad? - Det, du ikke kan lide ved mig?
Du sagde et ord, der irriterede mig. Du kaldte mig arrogant.
At plyndre, som var det en menneskeret, er arrogant.
Det er lige præcis det, jeg ikke kan lide ved dig. Du er arrogant.
Kom du for at fortælle mig det?
Det er ikke mig, der er fordømmende. Det er dig!
Du dømmer netop ikke nogen, fordi du "forstår" dem.
En ussel barndom, -
- og så er et mord ikke længere nødvendigvis et mord.
Du giver omstændighederne skylden.
Voldtægtsmænd og mordere er i virkeligheden ofrene, siger du.
Jeg kalder dem hunde!
Æder de deres eget bræk, kan de kun stoppes med en pisk.
Hunde følger jo bare deres natur. Det må du vel tilgive dem?
Hunde kan lære mange nyttige ting, men ikke, hvis vi tilgiver dem, -
- hver gang de følger deres natur!
Så jeg er arrogant. Jeg er arrogant, fordi jeg tilgiver folk.
Kan du ikke høre, hvor nedladende det lyder?
Du antager på forhånd, -
- at ingen nogensinde kan stige -
- til det samme høje moralske stade som dig.
Og derfor undskylder du dem! Det er, om noget, arrogant!
Du, mit kære barn, tilgiver andre med undskyldninger, -
- du ikke tillader dig selv at bruge.
Hvorfor skulle jeg ikke tilgive?
Du skal tilgive, når tilgivelsen er fortjent.
Mål dem efter din egen alen. Det skylder du dem.
Den straf, du fortjener for dine synder, fortjener de også for deres.
De er kun mennesker, far.
Enhver skal stå til ansvar for sine egne handlinger.
Men du giver dem ikke den chance, og det er ekstremt arrogant!
Jeg elsker dig højt, men du er det mest arrogante menneske, -
- jeg har mødt, og du kalder mig arrogant!
Jeg... jeg har ikke mere at sige.
Du er arrogant. Jeg er arrogant. Nu kan I køre.
Uden min datter, formoder jeg?
Jeg sagde: "Uden min datter." - Ja.
Ja! - Du bestemmer.
Grace, man siger, du har problemer her.
Nej... ikke flere problemer end derhjemme.
Tænk nu lidt over det. Måske ændrer du mening.
Det gør jeg ikke. - Hør nu her.
Magt er ikke det værste.
Jeg er sikker på, du finder din egen måde at bruge den på.
Gå en tur, og tænk over det.
De mennesker, der bor her, -
- gør det bedste, de kan, under meget hårde betingelser.
Det siger du jo, Grace.
Men er deres bedste...
...virkelig godt nok?
Jeg elsker dig.
Grace havde allerede tænkt længe.
Hun vidste, at hvis hun ikke blev skudt, når gangsterne kom, -
- ville hun blive tilbudt at vende tilbage -
- og blive sin fars medsammensvorne.
Hun behøvede ikke gå en tur for at overveje sit svar endnu engang, -
- selvom forskellen på folkene derhjemme og beboerne i Dogville -
- var noget mindre, end hun havde ventet.
Grace så på stikkelsbærbuskene, så sårbare i mørket.
Hvis man ikke gjorde dem fortræd, ville de komme igen til foråret.
Til sommer ville de endnu engang bugne af bær, -
- som smagte så vidunderligt i tærter. Især med kanel.
Grace så på de skræmte ansigter, der fulgte hende bag vinduerne, -
- og skammede sig over at være skyld i den frygt.
Hvordan kunne hun nogensinde hade dem for deres svaghed?
Hun ville sikkert have gjort det samme, hvis hun havde boet her, -
- for nu, som hendes far sagde, at måle dem efter sin egen alen.
Ville hun ærligt talt ikke have gjort som Chuck og Vera og Ben -
- og fru Henson og Tom og alle de andre i husene?
Grace tænkte efter, og i det samme gled skyerne væk fra månen.
Dogville gennemgik endnu ét af de små skift i lyset.
Det var som om, lyset, der før havde været så nådigt, -
- endelig nægtede at dække over byen længere.
Nu kunne man ikke forestille sig bærret på stikkelsbærbusken, -
- men kun se tornen, der var der nu.
Lyset trængte nu ind i hver ujævnhed og fejl i bygningerne, -
- og også i menneskene!
Nu vidste Grace alt for godt, hvad svaret på spørgsmålet var.
Havde hun gjort som dem, kunne hun ikke forsvare disse handlinger -
- og kunne ikke fordømme dem nok.
Endelig fik hendes sorg og smerte den fornødne plads.
Det, de havde gjort, var ikke godt nok!
Havde man magten, var det ens pligt at rette op på det.
For andre byers skyld. For menneskehedens skyld.
Og ikke mindst for ét menneskes skyld: Grace selv.
Hvis jeg vendte tilbage og blev din datter igen, -
- hvornår ville jeg så få den magt, du snakker om?
Nu. - Med det samme?
Ja, hvorfor ikke?
Så ville jeg også få ansvar med det samme, ikke?
Og være med til at løse problemer?
Som for eksempel problemet med Dogville?
Vi kunne skyde en hund -
- og sømme den op på væggen under lampen dér?
Det kan være, det hjælper.
Det vil gøre byen mere skræmt, men næppe bedre.
Det kunne ske igen.
Hvis en eller anden kom forbi og viste...
...sin svaghed.
Det vil jeg bruge min magt til.
Jeg vil gøre denne verden lidt bedre.
Ja?
Fjolset vil ikke holde mund. Han vil tale med Dem, frøken.
Skal vi bare skyde ham nu? - Nej, lad mig tale med ham.
Hvad er der så?
Man kan ikke bebrejde nogen, at de bliver bange, vel?
Nej. - Nej, vel? Jeg var bange, Grace.
Jeg brugte dig. Undskyld. Jeg er dum.
Og måske også arrogant nogle gange.
Ja, det er du, Tom.
Selvom det ikke er pænt at udnytte folk til illustration, -
- så må du indrømme, at netop denne overgår alle forventninger.
Den sagde så meget om at være menneske.
Det har været smerteligt, men også lærerigt, ikke sandt?
Ikke nu, Tom. Ikke nu.
Verden ville være bedre tjent uden denne by.
Ja? - Skyd dem, og brænd byen ned.
Hvad? Er der noget andet, skat? - Der er en familie med børn.
Skyd børnene først, og lad moderen se på.
Sig, I vil stoppe, hvis hun kan lade være med at græde.
Det skylder jeg hende.
Jeg er bange for, hun har let til tårer.
Vi må se at få dig væk herfra. Du har allerede lært for meget.
Kom så! Fart på!
Fryser du, skat? - Jeg har det fint.
Vil De have gardinerne rullet op? - Hvad synes du?
Vi må hellere rulle dem op. Det er det rigtigste.
Nej!
Mor! Mor!
Mor!
Åh, gud!
Bingo, Grace.
Bingo.
Din illustration slog bunden ud af min.
Skræmmende, men helt tydelig.
Kan jeg tillade mig at bruge den som inspiration til mine bøger?
Farvel, Tom.
Der er ting, man selv må gøre. - Jaså?
Den må du forklare mig på vejen hjem.
Pludselig var der en lyd. Ikke så overbevisende og kraftfuld, -
- som den havde været en nat i foråret, -
- men høj nok til at trænge gennem de sidste suk af udbrændt træ.
Nu var den der igen. Alle hørte den.
Grace var den første, der genkendte den.
"Det er Moses," sagde hun og hoppede ud af bilen.
Hun løb hurtigt hen til hundegården ad det, -
- der næppe kunne kaldes en vej længere, og slet ikke Elm Street, -
- for der var ingen træer tilbage, og da slet ingen elm.
Det var Moses.
At den havde overlevet var et mirakel.
Nej! Lad den leve.
De har sikkert set flammerne i Georgetown. Nogen vil finde den.
Den er bare vred, fordi jeg engang tog dens kødben.
Om Grace forlod Dogville, -
- eller Dogville forlod hende, er et udspekuleret spørgsmål, -
- som få har gavn af at stille og endnu færre af at besvare.
Og det vil da heller ikke blive besvaret her.