Som De kanskje vet, er jeg mange ting.
Kunsthandler, mesterfekter, –
– ganske god skytter med de fleste våpen.
Jeg er avholdt og respektert blant alle som kjenner meg.
En smule.
Men jeg har alltid følt at noe manglet.
En siste brikke i livets puslespill.
Jeg trengte noe dristig og distinkt.
Takk, frøken.
Et kunstverk som ville la omverdenen vite –
– at jeg er Lord Charlie Mortdecai.
Og denne lille trolldommen –
– er mustasjen min.
Aha. Skal vi komme til saken, Fang?
Vil De være så vennlig?
De ba meg finne...
...og jeg fant.
En Qianlong–vase.
Ytterst, ytterst sjelden.
Brent på lav varme og dyppglasert?
Steintøy fra den sørlige delen av Yangtze brennes ikke på lav varme, –
– men det vet De jo. De setter meg på prøve.
Beklager. Det satt en mygg der. Se selv.
Inspiser gjerne vasen.
Det er et røverkjøp til to millioner pund.
Alle vet at du er blakk.
Du går med på én million.
Det var litt av en rakker.
Som De vil, Fang.
Én million pund.
Jeg antar at De har med verdipapirene?
Jeg tror jeg beholder både pengene og vasen.
De snøt meg sist vi handlet.
Jeg betalte tre millioner for det bildeteppet og oppdaget –
– at det bare er verdt én.
Du ranet meg. Nå raner jeg deg.
Hør her, Fang Fat.
Jeg er kunsthandler, ikke juksemaker. En slyngel og kanskje en slubbert, –
– men absolutt ingen humbugmaker.
Ti stille! Du står i gjeld til meg.
En finger virker rimelig. Er du ikke enig?
Nei!
Jock!
Det ville jeg ikke gjort.
Jockie, gudskjelov. Hvor har du vært?
Like bak Dem, som alltid.
Hjelp!
Jock!
–Godt gjort, Jockie! –Det er meg et privilegium.
Du er i fyr og flamme.
–Nå er vi visst ferdige her. –Vi må stikke.
Jock belyste vår økonomiske situasjon.
Den besto kort og godt av gjeld.
Voldsom, knusende gjeld.
Vi skyndte oss hjem, –
– der min kjære hustru Johanna, i lys av våre pengeproblemer, –
– var i ferd med å selge noen av mine kjæreste eiendeler.
Selv hestebildet mitt gikk med.
Men jeg forventet at min nye mustasje ville muntre henne opp.
Elskling... Gud, som jeg har savnet deg.
Johanna, mitt livs lys. Min øyensten.
Hvis du bare hadde vært der.
I den iskalde byen kunne vi to –
– ha varmet hverandre ved lidenskapens glød.
Hva er det der?
Noe jeg har flikket sammen mens du var borte.
Maggie Thatcher har engang sagt: "Å kysse en mann uten mustasje, –
– er som å spise et egg uten salt."
Ikke sikt på meg med den der.
Det ligger anselige overveielser og anstrengelser bak nyervervelser.
–En manns overleppe er ukrenkelig... –Du barberer den av straks.
Alle menn i familien har hatt det. Hvorfor kan ikke jeg det?
Jeg er blitt så glad i den, og jeg har tenkt å fullføre prosjektet.
Vil det si at den skal bli større?
Den vil bli fullmoden, ja.
Elskling... Kan du ikke barbere den av?
Jeg kan ikke, skatt. Ikke akkurat nå.
Den er babyen min.
–Jock? –Ja, frue?
–Re opp til herren på gjesterommet. –Det har jeg allerede gjort.
Og jeg kommer ikke ned til middag.
–Jeg spiser på værelset mitt. –Som De vil, frue.
Jeg antar at Jock har fortalt deg at vi står på randen av konkurs.
–Hva har du tenkt å gjøre med det? –Jo, altså...
Det... Tja...
Så absolutt.
Det første blir å selge den Sheridanen.
Min lille elskovsfurie...
Vi skal nok skaffe pengene før måneden er omme.
–Er det ikke den 5. i dag? –Den 26.
–Da har vi seks... – Fire dager.
Kjør Sheridan–maleriet til London i morgen. Jeg selger det på auksjon.
La oss ikke forhaste oss.
Vi kan ikke bare selge arvegods i fleng.
Nå må jeg virkelig slå i bordet.
Hva behager?
Hvis det er greit for deg?
Pokker heller. Der har vi ham.
–Hun gir nok etter, Jock. –Fruen er bare et menneske.
En kort merknad om Jock. Han er min tjener og livvakt, –
– og han opprettholder et forbilledlig aktivt sexliv.
Hvilket til tider kan være problematisk.
Da vi nylig solgte et maleri til en velstående kalkunoppdretter...
Hva var det?
–Dukk. –Hva har du gjort nå?
Fremad, Jock! Fremad! Ikke skyt!
Pappa, hva faen er det du gjør?
Jock, vent!
–Jeg har egen leilighet! –Milde himmel, menneske!
–Kalkunbondens datter? –Hun fikk bare en kjapp en.
–Hvordan får du tid til det? –Unnskyld, to kjappe.
Kjære, søte, enkle Jock.
Alle bør ha sin egen Jock.
Samtidig, ikke langt unna, –
– var vår skjebne i ferd med å bli flettet sammen med –
– et av kunstverdenens største mysterier.
Og en død hurpe.
Fulltreffer.
Frøken Bronwen? Er alt i orden?
Bli bak båndet.
Unnskyld, dette er et åsted.
Hvem er han?
De og Deres folk har tråkket godt rundt her.
Det er ikke lenger bruk for Dem her.
Beklager, overbetjent Martland.
Jeg ante ikke at det var Dem.
Alle betjenter tilbake til bilene. Saken tilhører en annen jurisdiksjon.
–Maleriet kan være over alle hauger. –Ja, det kan det nok.
–De vet at vi må ringe ham. –Nei, det vet jeg ikke, Maurice.
–Han kjenner kunstverdens skyggeside. –Han er kunstverdens skyggeside.
Hvorfor måtte de stjele kunst?
Overbetjent Alistair Martland, MI5.
Vi møttes på Oxford. Jeg bistår ham i blant –
– med innsikt i den mørkere siden av kunstsamlerverdenen.
Til gjengjeld gir han meg vide rammer –
– til å drive min næring.
Dessuten er han håpløst forelsket i min hustru.
Hvilket egentlig er ganske irriterende.
–Hva nå? –Overbetjent Martland.
Hva vil den stuten? Be ham ringe når ekteskapet ikke går i vasken.
–Han er her nå. –Er han det?
Utmerket, rull ham inn.
–lkke reis det. –Det hadde jeg ikke tenkt å gjøre.
Forsiktig med karaffelen øverst. Den inneholder vann.
Han gikk rett etter den store karaffelen –
– og skjenket seg et overdådig glass av det –
– han trodde var min Taylor '31. Ett poeng til Mortdecai.
Jeg hadde fylt den med en ekkel portvin.
–Fremragende. –To poeng.
Det hadde vært godt med ost til den.
Server den utvalgte, Jock.
Hva er den vederstyggeligheten på leppa di?
Hva vil du med meg?
Du skylder Hennes majestet noe sånt som åtte millioner pund.
Jeg ante ikke at jeg i så stor grad hadde forsømt Hennes majestet.
Det er unaturlig.
Hva tror du om dette?
At kvinnen trenger kiropraktor.
Bronwen Fellworthy, konservator. Kjente du henne?
Perifert. Jeg minnes ganske vagt –
– at hun en gang, forhåpentligvis uten overlegg, –
– slapp en vind med så voldsom kraft og resonans –
– at jeg var redd hun hadde skadet seg.
Ost.
Takk.
Et mindre spansk museum hadde sendt henne en Goya som skulle renses.
I går kveld ble hun drept, og maleriet er forsvunnet.
Trist, særlig for henne, –
– men jeg ser ikke hva det har med meg å gjøre.
Hvis mine folk begynner å snoke, forsvinner Goyaen.
Men du, den kjente kunstheleren, kan undersøke saken.
Hvorfor bryr MI5 seg om tyveriet av en middelmådig Goya?
Emil Strago, fundamentalistisk opprører.
Trent i Syria, aktiv i Senegal.
Ekspert på geriljakrig. Står bak terrorisme over hele verden.
Ubehagelig type, og hva så?
Vi tror han er her i landet for å finne maleriet.
–Hvorfor? –Det vet vi ikke.
Men hvis Strago er innblandet, angår saken rikets sikkerhet.
Jeg må altså finne det før han gjør det?
Nettopp.
Jeg har gitt deg spillerom, Charlie, men nå henger du i en tynn tråd.
Finn maleriet, ellers blir du rettsforfulgt for alt i mappen.
Det var et utvalg av mine mer lyssky eskapader.
Mappen var trinn og godt slitt, som en walisisk servitrise.
Du svinger pisken ytterst kyndig, men hva skjedde med gulroten?
–Hva får jeg ut av det? –Bevare meg vel.
En blodtørst ekstremist truer dine landsmenn på livet.
Gjør det i det minste for dronning og fedreland.
Nei.
Ja vel, dronning og fedreland, pluss utgifter og et rimelig honorar.
10 %.
10 % av forsikringssummen i dusør.
Avtale.
Jeg ba om ost, ikke om biologiske våpen.
Ett poeng til Martland.
Hva kan du ellers fortelle meg om Strago?
Han er fargeblind og allergisk mot cashewnøtter.
Da kan alle landets borgere og cashewnøtter sove trygt.
–Johanna, du er bedårende. –Alistair.
Ja, du er virkelig bedårende, skatt. Aldeles bedårende.
–Jeg trodde det var du som var her. –Henrivende.
Martland møtte også Johanna på universitetet.
Etter tre år hadde han samlet mot til å erklære sin kjærlighet.
På vers.
Johanna...
Elendig timing.
Hei på deg.
Kan du lukke døra, min gode mann?
Selvfølgelig.
Hva er det jeg hører om en forsvunnet Goya?
Huset er så stort og forferdelig lytt.
Det er dessverre fortrolig. Statshemmeligheter, vet du.
Min mann prøver å gjenvinne sin ungdom ved å anlegge mustasje.
Fortell ham at det løpet er kjørt.
Alle Mortdecai–menn har hatt det. Jeg kan fortelle deg –
– at visse hunnkjønn syns det er ganske tiltrekkende.
Hvem?
Ingen bestemt. Jeg mente kvinner i alminnelighet.
Kvinner i all alminnelighet som sådan... Du vet.
Hvis du lar det ekskrementet vokse for å vinne en annens gunst, –
– dreper jeg henne.
Alistair, det var hyggelig. Kom snart tilbake.
Det er så fint å kunne snakke med et intelligent menneske.
Med glede.
Slår ekteskapets rustning sprekker?
–Bare en knute på tråden. –Det virker som mer enn det.
Min hustru må bare få ruge litt på det. Verre er det ikke.
Lykke til med det.
Forhør deg om Goyaen, så møtes vi i London i morgen.
Jeg sto med maleriet i hendene. Noen må ha visst at jeg var på vei.
Milton Krampf, amerikaneren? Da må det ha vært hans heler.
Hva er det heleren hans heter?
Mortdecai.
Johanna...
Min kjære. Min elskede.
Min eneste sanne kjærlighet.
Min elskovsfurie.
Min langlemmede lakengymnast.
Du aner ikke hvilket villdyr som er på vei inn til deg.
Johanna?
Alt i orden, elskling?
Det er meg, Charlie, din ektemann.
–Hva er det? –Min fryds måne...
Din helt egen arabiske sjeik søker audiens i ditt telt.
Jeg vil føre deg ut i den glohete ørken –
– og øve min lumre kunst på deg under tropenes stjerner.
Få kamelen din til å gi etter!
Min sjeik, vil det si at du har bortvist profetens mustasje?
Jeg kan trimme den.
Elskling...
Jeg skal ut på en ytterst farlig eskapade –
– som jeg kanskje aldri kommer tilbake fra.
I slike situasjoner er det kutyme med...
...en behørig avskjed. Et kortvarig samkvem.
Et torpedoangrep, om du vil. Nevnte jeg forresten...
...at det gjelder rikets sikkerhet?
Det er vanskelig for meg også at denne tingen har kommet mellom oss.
Jeg vet det, elskling.
Ta det med ro.
Elskling, du vet at jeg får sympatikvalme.
Herregud, det er ulidelig.
–Du blir vant til den. –Må jeg det?
Jeg føler meg bundet til den.
Kan du ikke binde deg til å redde oss fra konkurs? Skal jeg gjøre det?
Ikke tale om. Ikke bekymre deg.
Jeg har et fast grep om saken.
Du tar livet av meg.
Det ser ut som om du har en vagina midt i ansiktet.
Du mener vel kjønnshårene over vaginaen?
Jeg kan ikke se det for meg.
Men dog...
Nå som du har nevnt det, får jeg det ikke ut av hodet.
Gå ut og stapp en madrass med den greia!
Med mustasjen, altså.
Jockie...
Hva om det ikke bare er knute på tråden?
Hva om dette er det helt store?
–Det hadde vært forferdelig. –Jock...
Kommer du og legger deg igjen?
Ja, om litt.
Hei på deg.
Og selv sover jeg alene.
–Hvordan tror du dette føles? –Aner ikke, sir.
Beslutningen er tatt. Hvis riket mangler penger, må vi skaffe penger.
–Jock... –Det er meg.
I morgen selger vi Rollsen til den vulgære amerikaneren, Milton Krampf.
Og vi finner maleriet, om det så blir det siste vi gjør.
Jeg ringer Spinoza i morgen. God natt, sir.
–Jock... –Ja, sir?
–Tror du det hele flasker seg? –Det kan jeg ikke svare på.
Først besøkte jeg sir Graham Archer, –
– konkurrerende kunsthandler og Goya–spesialist.
Fast inventar på auksjonshuset Sedgwick's i Kensington.
–Vi møtes hos Spinoza om én time. –Skal bli, sir.
Sir Graham er Englands mest ubehøvlede mann.
Nylig er han i tillegg blitt den mest motbydelige.
Noe har dødd på leppen din. Jeg håper ikke det smitter.
Sir Graham, ditt gamle lem. Hvem gjemmer du i vommen?
Du har lagt din Sheridan ut for salg. Trange tider, gamle venn?
Nei, jeg avhender den bare mens markedet er gunstig.
Hva tror du om denne Bronwen–saken?
Forferdelig. Det er alltid trist å miste en dyktig konservator.
Den gamle røya burde ha låst døra.
Du benyttet henne ofte, ikke sant?
Ikke i det siste. Hun hadde vært utilgjengelig i tre måneder.
Med å rense en Goya.
En forholdsvis enkel oppgave, skulle man tro.
Spanjoler er jo vanligvis møkkete.
Jeg begriper ikke hvorfor det tok så lang tid.
Hvorfor denne plutselige interessen, om jeg får spørre?
Jeg har bare en nysgjerrig klient.
Vi må dra ut og skyte igjen. Jock er blitt helt bra igjen.
Det kan bare være én grunn til at du er interessert i en museums–Goya.
At det er penger inne i bildet.
Herren tar feil.
Det er pokkers masse penger innblandet.
Jeg har alltid beundret begjærligheten din.
Sir Graham, angående...
...ditt vedheng...
Kan det være mulig å rette den nordover?
Hvem er klienten?
Beklager, jeg har taushetsplikt.
Kanskje en rask tur ned trappen vil gjøre meg godt.
Så det er en sånn Goya?
Romanov.
Den fargerike damen du har lett etter...
Jeg tror kanskje hun er i spill.
Jeg vil ha det maleriet.
–Johanna. –Alistair.
Jeg er så glad for at du ringte.
Jeg bestilte Chardonnay. Det er det du foretrekker, ikke sant?
Takk.
Så tankeløst av meg. Du er jo i tjeneste.
Og i sjefsstolen, må jeg si.
Hva skyldes dette?
Jeg ville bare se hvordan dere agenter styrer verden.
Det gjør vi da ikke, men det er et uhyre viktig verv.
Det er ikke bare Chardonnay og ettermiddagsstevnemøter.
Er dette et stevnemøte?
Nei, nei, nei. Nei.
Nei, nei, nei.
Nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei, nei.
–Nei, jeg mente... –Selvsagt gjorde du det.
Hvordan går det hjemme?
Du traff et ømt punkt. Du har alltid vært så forståelsesfull.
Han kan være ganske vrien. Litt av en fjomp, faktisk.
Kanskje jeg bør være utro. Hadde ikke det vært morsomt?
Urkomisk.
–Kan jeg holde det hemmelig? –Ja.
Hva er vitsen, da? Hva er det du og min mann jobber med?
Grovt sagt en ond mann som vil ha fingrene i det jeg vil ha.
Hva har en forsvunnet Goya med rikets sikkerhet å gjøre?
–Grovt sagt. –Johanna...
Du tror Fellworthy oppdaget noe, og derfor ble hun likvidert.
–Det kan jeg ikke uttale meg om. –Dette er interessant.
Det skaper oppstyr når et myteomspunnet maleri forsvinner.
Hvilket Oxford–kollegium tilhørte hun?
Johanna, det kan jeg ikke.
Selvfølgelig. Unnskyld.
Det er sent. Jeg må dra. Det var fint å se deg, Alistair.
Takk for at jeg får betro meg til deg. Jeg føler at vi kan dele alt.
Føler ikke du også at du kan betro meg alt?
–Bronwens kollegium. –Du er grusom, og du vet det.
–Blackfriar's Hall. –La oss ses igjen snart.
Du er håpløs.
Utover å være den dyktigste mekanikeren i den vestlige verden –
– var Spinoza den beste kunstsmugleren i bransjen.
Han var også et våkent øye i kunstverdenens nedre lag.
God dag, Spinoza, din gamle røver.
Praktfull dag, ikke sant?
Ditt forpulte, åndssvake, latterlige fittetryne!
Spinoza, din veltalende rakker.
Hva er det med deg? Går ikke heisen helt opp?
Resten var rimelig uhøflig, så jeg skal ikke sitere ham, –
– men han var irritert over noen ubetalte regninger for Rollsen –
– som jeg hadde bedt ham sende til USA. På krita.
Din morelskende rasstapp!
Ja vel. Jeg kom ikke for å drøfte mitt forhold til min mor, –
– ei heller forholdet til din mor. Vi har to ting på dagsordenen.
For det første: Min Rolls–Royce, som jeg har gått med på å selge –
– til den flatpannede amerikaneren Krampf.
For det andre: Jeg må vite om noen ubehagelige typer –
– nylig har hyret deg til å smugle et maleri ut av landet.
Jeg gjør deg oppmerksom på at jeg står her med –
– en 50 pund–seddel.
Stapp den i ræva. Du burde behandle en slede som denne –
– med mer respekt når du kjører på veien.
Dette er for faen ingen Toyota Klitoris.
Det er en Rolls fucking Silver –
– ta deg bak Clound Royce.
Noen skyter på bilen.
Noen skyter på meg.
Jeg er bevæpnet!
–Jock? –Jepp.
Det må sies at det ikke at det var første gang jeg skjøt Jock.
Kom fram, jævler. Nå skal dere få.
Ned!
Jeg er ingen skarpskytter.
Jeg tror jeg skjøt Jock.
Er det en lege her?
–Kan jeg få pistolen, sjef? –Ja, gjerne.
Stakkars Spinoza.
Stikk, sir. Jeg skal ta meg av dette.
–Dekk meg, som man sier. –Ja, sir.
Det er den føydale ånd, Jock.
Jock!
Kan du lukke døra?
Dette har jeg ikke gjort på lenge.
–Huff, så pinlig. –Det er bare et brukket ribbein.
–Stikk ut bakdøra. Til fots. –Helt alene?
Skynd Dem!
Gi meg maleriet!
–Hvorfor tror Du jeg har det? –Gi meg maleriet!
Det er en mesterlig Hulihee sans kinnskjegg.
Jeg beundret Deres Franz Josef.
–Jeg skal henge den på veggen. –Jock!
Godt gjort.
–Hva gjør jeg nå? –Løp, sir!
–lgjen? –Ja!
Da løper jeg som en jævla gaselle!
Mortdecai–menn har alltid vært i toppform.
Raske til beins!
Det svir... Jeg klarer ikke mer.
Jeg vil dø...
Nei, egentlig ikke.
–Sir! –Jeg ligger på panseret!
Inn i bilen med Dem!
Jeg liker ikke dette.
Hei på deg.
–Jockie, noen forslag? –Kryp bak i baksetet!
Utlending!
Ut med deg!
–Jock! –Slapp av, jeg er uskadd.
Nei, mitt lille vårskudd. Har det lidd overlast?
–Godt gjort, Jock. –Det er et privilegium.
–Du klarte fort å rote det til. –Hør her, ditt dydsmønster.
Emil Strago har drept mekanikeren min og fysisk forulempet min person.
–Han tror jeg har maleriet. –Hva har du funnet ut?
At det er ugler i mosen. Det tar ikke tre måneder å rense et maleri.
Jeg tror Bronwen jobbet med Goyaen og oppdaget noe under overflaten.
–Jeg vil gjerne se hennes atelier. –Hopp inn. Maurice, til Oxford.
Jeg har arbeidet for frøken Fellworthy i fem år.
Med å holde stedet ryddig og sånt.
De har fått altfor godt betalt.
Elskeren hennes gjorde det ikke enklere.
En hertug. Den grabukken gjorde det ikke enklere.
"Kjærlig hilsen din –
– Bunny."
"Kjærlig hilsen din Bunny"?
Æsj, hun har født barn.
Kvinnemennesket formerte seg. For en skrekkelig tanke.
Ikke drikk av åstedet.
Hun lå her over bordet med en pil i ryggen.
–Fordi morderen skjøt herfra. –Nei, fra vinduet.
–Med harpun. –Armbrøst.
–Han var venstrehendt. –Herre jemini...
–Ble hun funnet slik? –Litt mer til venstre.
Jeg mente til høyre.
Er du ferdig med tullet ditt?
Nei.
Jeg har nemlig et spørsmål til deg.
Får jeg et skilt –
– innfattet i et billig læretui, slik som på fjernsynet?
Maurice, vis ham fotografiene.
De er fra hennes kamera.
Som jeg fortalte frøkenen tidligere, –
– fotograferte frøken Bronwen alle faser av arbeidet.
Hvilken frøken?
Den kloke damen med håret.
Jeg kom til å nevne Bronwen for Johanna under lunsjen.
Spiste du lunsj med min hustru?
–La oss se på bildene. –Ja, la oss det.
Gyselig komposisjon.
Middelaldersk belysning.
Dette er et feilknips. Helt ubrukelig.
Vent nå litt.
–Det er ikke Goyaen. –Hva mener du?
Det er ikke samme maleri som på de andre.
Hvor har jeg sett den hånden før? En finger som peker nedover. En ring.
Du allmektige! Det kan ikke stemme.
–Hva kan ikke stemme? –Til biblioteket!
Det fins ingen presis gjengivelse, –
– for maleriet forsvant etter avdukingen.
Men jeg husker at det fins en skisse av noe slag.
Der har vi den.
Hertuginnen av Wellington.
Bronwen har funnet den forsvunne Goya.
Karl 4. av Spania hyret Goya til å male henne i 1792.
Etter sigende var hun hans største mesterverk.
Uheldigvis var hun etter sigende også –
– kongens elskerinne. Det likte ikke dronningen.
I sin ydmykelse befalte hun at maleriet skulle brennes, –
– men det ble stjålet og fraktet bort i skjul.
Det sies at Goya selv sto bak tyveriet.
I 200 år er maleriet blitt jaktet på av samlere –
– og begjært av de mektige, og med tiden ble det en legende.
–Er legenden sann? –Har det noe å si?
Det er fint med sannhet, men rykter er uvurderlige.
Hva skal Strago med det?
Maleriet må tilhøre Spania. Å selge det vil bety fengselsstraff.
Ja, men det er nå det blir interessant.
Hertuginnen dukket opp igjen i Frankrike i 1943.
Hun ble stjålet av tyskerne fra et slott hvis navn ikke kan uttales.
Hermann Göring var etter sigende besatt av maleriet, –
– og han skal ha påført det koden til sin sveitsiske bankkonto.
Ufattelig rikdom og så videre.
Men...
...da de allierte tok Göring til fange...
Av veien, av veien.
...var det ingen tegn til maleriet.
Det forsvant atter en gang i historiens tåke, –
– og de hemmelige bankkonti likeså.
–Hvor mye snakker vi om? –Flere hundre millioner.
Samt et forråd av Gruyère, sjokolade og utsøkte viner.
–Det er det Emil vil ha. –Utsøkt vin?
Formuen. Den kan finansiere en verdensomspennende revolusjon.
Vi vil se en bølge av angrep. Utallige liv er i fare.
Det maleriet må tilintetgjøres.
Vi får håpe dere finner det først. Jeg må slå lens.
Jeg er meget smigret, unge mann, –
– men jeg er ingen swinger.
Kjære vene, dette har jeg lest om.
Jeg sank hen i en urolig søvn, –
– besynderlig nok preget av erotiske drømmer.
Lady Mortdecai, hertugen venter Dem.
Denne veien.
Lady Mortdecai er ankommet, Deres nåde.
Hertugen av Asherboroughdon.
Det er vennlig av Dem å ta imot meg.
Lady Mortdecai.
De må ha meg unnskyldt et øyeblikk.
Naturligvis.
Lady Mortdecai.
Johnson, hvem er denne Mortdecai, og hva vil hun med meg?
Aner ikke. Hvorfor ble jeg ikke informert?
Hun er søren meg tiltrekkende.
Kystvakten.
Jeg måtte snakke med kystvakten om vannet mitt.
Jeg skal ut og fiske i morgen.
Jeg hater det. Sitt ned. Jævlig irriterende.
Jeg forstår at De var en nær venn av Bronwen Fellworthy. Kondolerer.
Gartneren hennes nevnte Dem, og jeg ville spørre...
Det maleriet hun jobbet med...
Jeg forstår ikke et kvekk av det hun sier.
Jeg prøver å bli kvitt henne, men hun er så sørens tiltrekkende.
–Hva ville De si? –Tjenestegjorde De under krigen?
Den stakkars jenta.
Drept i kaldt blod, og hva vet jeg.
Stakkars Bronwen.
Maleriet, Deres nåde.
Har hun noen gang nevnt hertuginnen av Wellington?
–Vakker kvinne. –Bronwen?
Jeg må på toalettet.
Har De lyst til å bli med og se på?
En fristende invitasjon, men jeg må dessverre avslå.
–Angående hertuginnen... –Bunny har det.
Under krigen med de jævla nazistene –
– rullet Bunny det inn i et teppe uten å si et ord til noen.
–Er Bunny soldat? –7. armé, 2. divisjon.
Det var han som tok Göring til fange.
Har han fortsatt maleriet?
WC kaller.
Kom og ta en titt.
Jeg er dessverre nødt til å gå. Tusen takk for audiensen.
Hvem er De?
Kystvakten, Deres nåde. Fisketuren i morgen er avlyst.
Gudskjelov.
Jeg forlanger en forklaring.
Nei, jeg trenger noe styrkende. Kan man få noen smørbrød?
En smule egg med brønnkarse, rekemajones –
– og kanskje noen liter av husets beste whisky for å våkne litt.
Ser man det.
Jeg må be om kaviar.
Varme blinis, creme fraiche, kokte eggehvitter –
– og vodka så iskald at den må drikkes med hansker på.
Glem ikke sildebenskjeen. Vi er vel ikke villmenn?
Velkommen til Russland, Mr. Mortdecai.
–Og De er ...? –Roman Romanov.
Romanov? Sir Grahams klient.
Jeg har altså ham å takke?
Det var ubehagelig.
–Hvor er Goyaen? –Aner ikke.
–Men De forstår Dem på kunst? –En smule.
De har en Turner som umulig kan være ekte –
– siden originalen henger på Musée d'Orsay. Så leit.
En praktfull Callow fra cirka 1840.
En sjeldent fargestrålende James Bourne, –
– et par jålete Varleyer fra hans siste periode –
– og den vakreste Edridge jeg noen gang har sett.
Ja. Hvor er Goyaen?
Hvor så De den sist? Har De sett under sofaen?
Når jeg forlegger noe, spør jeg ofte meg selv...
Au, det var ikke pent gjort.
Jeg har lett etter det maleriet i 17 år, –
– for det jeg vil ha, det får jeg.
Det blir mye mindre smertefullt hvis De bare forteller meg det.
–Hvor er maleriet? –Hvorfor tror alle ...?
De lot som De var vennlig, men det var De slett ikke.
Milton Krampf påstår at han vil få maleriet. De er hans heler.
–Ergo må De ha maleriet. –Beklager, jeg vet ingenting.
Dimitri, vennligst hent 12 volt–bilbatteriet.
De har fått tak i feil engelskmann, kamerat.
Vladimir, dra ned Mr. Mortdecais bukser.
Vi må kunne komme til enighet.
Jeg kan finne det for Dem for 30 % i finnerlønn.
Spre ballene.
Aldri! Kan man i det hele tatt det?
Jeg kan gå med på 20 %.
Ballene.
10 % virker urimelig.
Det er ikke god latin.
Jock!
Å, hoppe?
Kjære, snille, snarrådige Jock.
Min kammertjener råder meg til øyeblikkelig selvdefenestrasjon.
Ballene.
Tilgi meg, Vladimir.
Ingen baller.
Tusen takk, Vladimir.
Hallo? Jeg står her ute.
–Kom igjen, sir. –Jeg vil gjerne låne telefonen.
–Gå mot motorsykkelen. –Jeg elsker motorsykler.
–De er så raske. –Sir...
–Hva er det nå? –Buksene. Det er upassende.
Det er ganske tenkelig at jeg har slått hodet.
Kjenner du uttrykket "spre ballene"?
–Nei, sir. –Jeg følte meg så skitten.
Hold deg fast, sir.
Godt gjort, Jock! Du er i særklasse.
Hvor skal vi kjøre?
Vi er kun i sikkerhet på engelsk jord. Til ambassaden i en feil!
Dukk, sir!
Hold Dem fast!
–Jock? Vil det hele flaske seg? –Det kan jeg ikke svare på.
Ikke ned trappen!
Dette kommer til å bråke litt.
–Det var sannelig spennende! –Hvilken vei, sir?
Det er lenge siden, og hun var mindreårig, –
– men jeg tror ambassaden ligger i den retningen.
Jockie...
– "Spre ballene"? –Aner ikke.
Er det bare fordi du ikke har lyst til å fortelle meg det?
Ja, sjef.
Han er hos ambassadøren i Moskva og kommer med neste fly til Heathrow.
–Og kona hans er på linje seks. –Takk.
Takk, Maurice.
Maurice?
–Lukk døra. –Ja vel.
Johanna, han er på vei hjem.
Gudskjelov. Det er dødt som i graven når man er alene hjemme.
Føler du deg ikke trygg? Jeg kan holde vakt utenfor i natt.
Det kan jeg ikke be deg om.
Men kom innom i morgen. Skal vi si klokken åtte?
Deg, meg og Charlie?
Naturligvis. Det går jo ikke an å la oss to være alene.
Det gjør det vel ikke. Men når han ikke fram, så når han ikke fram.
Skal jeg ta med noe?
–Ja, faktisk. –En flaske Chardonnay?
En oversikt over personell i 7. arme, 2. divisjon fra juni 1945.
–Utmerket, Johanna. –Vi ses i morgen.
Det kan jo hende han ikke når fram.
–Opp, Jock! –De er oppe, sir.
Hvor er vi?
Du skulle sett den andre fyren.
At du er full som en alke, forandrer ikke –
– at du nesten forårsaket en diplomatisk krise.
En mann på din alder bør ikke oppføre seg –
– som en rømt beboer fra et hjem for alkoholiserte varietémusikere.
Jeg er sannelig ikke alkoholiker.
Jeg er en fyllebøtte, og forskjellen er enorm.
Jeg drakk bare om bord på flyet.
–Og i bilen. –Litt i bilen.
Og i ambassadørens residens.
Og i ambassadøssidessen.
Jeg råder deg til ikke å henvende deg til flere av våre ambassader –
– hvis og når du bryter loven mens du er i USA.
Stopp! Stopp!
Mener du at jeg skal besøke koloniene?
Ikke tale om. Det går jeg aldri med på.
Salget av din Rolls–Royce til Krampf er et opplagt alibi.
Finn ut om han har maleriet. Se deg rundt på eiendommen hans.
Bilen er om bord på et fraktfly som er på vei til Los Angeles.
Du følger etter.
California? Æsj.
Bagasjen er pakket, og flyet ditt går... nå.
Kom Dem opp.
Støtt Dem til meg.
Jeg vil gjerne ringe min kone. Hun er nok bekymret for meg.
Slapp av, jeg har gitt henne en utfyllende orientering.
Oi sann, gamle bønne...
Dra over og besøk Krampf. Gjør alt for å få tak i maleriet, –
– og overlat Johanna til meg.
Jock, kom hit.
Jeg er redd.
Tror du Johanna har vent seg til tanken på mustasjen?
–Hei. –Hallo.
Beklager, det var kø.
Bevare meg vel!
Jockie, konsentrer deg! Vi er bare fem dager unna konkurs!
–To, sir. –Det er da mandag i dag.
–Torsdag, sir. –Storartet. Fortsett.
Å, Jock.
Kjære, snille, virile Jock. Sku dette Amerika.
Den nye kolossen, frihetselskernes land.
Hva er dette slags helvete?
Vi må ha kjørt feil og havnet i en pornofilm.
Har vi kjørt feil og havnet i en pornofilm?
Skal du sjekke inn?
Jeg er Mortdecai, lord av Silverdale.
Jeg må be om en bøtte is, et "Ikke forstyrr" –skilt –
– og en bulldoser.
–Skal dere sjekke inn? –Ja, det skal vi.
Jeg vil nok trenge å ommøblere.
Rom 326, utsikt mot bassenget.
Man må altså bare dukke opp, og så får man kredittkort?
Ikke rart at landet Deres er et økonomisk vrak.
Trenger du hjelp med bagasjen?
Nei, jeg har for faen egen kammertjener.
Besynderlig land.
Au!
Hei.
Vent!
Takk.
–Hei. –Hallo.
Det er som å lytte til en flokk orangutanger!
Hvorfor, hvorfor?
Hallo, amerikaner? Værelsene er lagd av sement.
Praktisk under luftangrep, men når man prøver å hvile –
– etter en slitsom flytur, er det et akustisk mareritt.
Vennligst slutt å grynte som gnuer –
– og la meg få litt søvn. Vær så snill!
Unnskyld, sir. Vi skal dempe oss.
Herregud, Jock! Legg bort den greia!
Min øyesten, mitt livs kjærlighet...
Alt her får meg til å tenke på deg.
Hvem er dette?
Det er meg, din elskede. Din ektemann, Charlie.
Hvor er du?
På et vulgært sted som heter Los Angeles, et sted i koloniene.
Hva gjør du der?
Jeg skal levere Rollsen til den fryktelige Milton Krampf –
– og ta med noe annet hjem.
Ligg unna Krampfs datter. Hun er en beryktet nymfoman.
Er hun det? Hvordan vet du sånt?
–Johanna, det er ikke mer is. –Min mann er på tråden.
Lever han fortsatt? Har han fått tak i maleriet?
–Er det Martland? –Et øyeblikk, Alastair.
Den Judas, den Aias, den Paris! Eller var Agamemnon?
Han som bortførte den vakre Helena og startet all balladen i Hellas.
–Ferdig! –Endelig!
Hvorfor får folk orgasme i din umiddelbare nærhet?
Jeg tror jeg er innlosjert på et slags sementbordell.
Hva behager?
Jeg er også i stand til å virke tiltrekkende i visse kvinners øyne.
–Charlie! –Nemlig.
De blir blinde av å blunke til mustasjekledde menn.
Charlie Mortdecai, du er på svært tynn is.
Kanskje Krampfs nymfomane datter vil si sin mening om saken?
Jeg fant en kald Latour vi kan kose oss...
Johanna?
Søren også.
Jock og jeg kjørte Rollsen ut til min klient, Milton Krampf.
Beinhard milliardær, kunstsamler –
– og tilsynelatende ihendehaver av den forsvunne Goyaen.
Tampen brente, –
– og min nysgjerrighet ble pirret av hans nymfomane datter.
Vi må sikre oss maleriet og forsvinne herfra i en viss fart.
Avbryt meg endelig så snart du kan.
Heldig sal.
Det livgivende drink–brettet manifesterer seg.
–En mint julep. –Jeg drikker hva som helst, takk.
–Jeg heter Georgina Krampf. –Står til?
–De må være Mortdecai. –Ja.
Det er jeg.
Vil De ikke ha noe å drikke?
Jeg drikker ikke. Jeg liker ikke å sløve sansene.
–Så skrekkelig. –Jeg føler meg utmerket.
Ta på meg.
Ikke der, fjols. Her.
Charlie Mortdecai, din rakker.
Jeg klemte ikke på brystene.
Rollsen.
Jeg ble brukt som kurer.
Da Bronwen ringte meg, ringte jeg Spinoza, –
– og så sørget han for å få maleriet plassert i Rollsen din.
Men noen fikk nyss om det, –
– og nå er Bronwen stiv og kald.
–Fæle greier. –Du kan selv være fæle greier.
–Er hun ikke vidunderlig? –Jo, det er hun.
Hun er utsøkt.
De mesterlige penselstrøkene, de glatte strekene...
Likner hun ikke mora mi? Ser du likheten?
Jeg har aldri møtt mora di.
Likheten med meg. Hun har fyldige lepper som meg, –
– og et søkende blikk. Syns du ikke det?
Jo. Får jeg lov?
Jeg var på utkikk etter noe... annet.
Branspath? Takk skal du ha. Bær det inn på arbeidsværelset.
Jeg håper ikke du tar det ille opp.
Bli her i kveld. Jeg holder fest for å avduke hertuginnen –
– og se alle byens kunstsnobber sikle over henne.
Gå ovenpå og stell deg. Du lukter stall.
Skynder du deg, kan du rekke å bestige Georgina før middag.
Hun har pult halvparten av tjenerstaben allerede.
De stirrer ned i spriten.
Det gjør jeg.
Jock, jeg frykter at vi er i ellevte time.
Hele fremtiden vår avhenger av å få kloa i det elendige maleriet.
Derfor er vi nødt til å legge en plan.
En djevelsk utspekulert plan.
–Jeg har en idé... –En svimlende kompleks plan.
Proppet med finter, skinnmanøvrer og presisjon som sveitsisk urverk.
Noen ideer?
Vi stjeler det mens ingen ser på.
Genialt. Kan du gjenta det?
De går nedenunder og sørger for å bli sett.
Så klatrer vi opp husveggen, knuser vinduet og knabber maleriet.
Så utspekulert.
Skal vi ikke gjennomgå det igjen?
–Det er et klassisk brekk, sir. –Naturligvis.
Bare et klassisk brekk. Knus og brekk.
Jock...
–Jeg er umåtelig stolt av deg. –Takk, sjef.
Og Jock, du vet at jeg holder av deg.
Jock, vil det hele flaske seg?
Hvordan i helvete skal jeg vite det?
Ganske kjedelig.
Hold engelskmannen opptatt, så lager jeg ballade.
Hei.
–Det er rumpa mi. –Dans med meg.
Stjernedryss!
Det er så mye å se på.
Ta meg!
Snille deg, jeg er fryktelig trøtt og fryktelig gift. Trøtt og gift.
Jeg er dessuten både gift og trøtt.
Elskling! Hva fører deg hit?
Det er ikke et bryst jeg står med i hånden!
Jeg likte ikke vår siste samtale, så jeg hoppet på et fly. Overrasket?
Bare behagelig.
Skal du ikke presentere oss?
Johanna, dette er Milton Krampfs nymf... datter, Georgina.
Og vi var i ferd med å diskutere...
Av og til er det liksom...
Som tiden flyr.
Hold frem.
Et uhyre.
Dyktig, sulten bisk.
Pølse, pølse, pølse, pølse...
–Jeg møtte et uhyre. –Andre vindu til venstre.
–Men jeg møtte et uhyre. –Kom deg opp stigen!
Hva skal du foreta deg mens jeg utfører en slik heltedåd?
Uhyret! Uhyret!
Å, som jeg lengter etter regnfulle og trøstesløse Europa.
–Godt gjort, Jock. –Det er meg et privilegium.
Mr. Krampf, nå som vi begge er her, –
– kan vi snakke ærlig med hverandre.
Jeg forstår.
Dessverre, Strago. Det står ingen bankkoder på maleriet.
Vi vet begge at de er skrevet med usynlig blekk.
Stans!
Sett dere ned!
Du aner ikke hva du gir deg ut på, Georgina.
Skuldertasken til tross, er Strago livsfarlig.
–De er kumpaner. –Hvordan vet du det?
Å, så ekkelt.
–Vi er forelsket. –Slipp våpenet!
–Emil? –Gjør det nå!
Bravo, Martland. Men han er allerede død.
Hva gjør du her?
Jeg fulgte etter deg. Jeg kunne ikke la deg rote deg borti dette.
–Jock, maleriet. –Sett deg!
–Slipp kniven, ellers skyter jeg! –Det blir trolig et vådeskudd.
Dere har aldri prøvd å elske med en prinsippfast mann.
I mitt tilfelle har du såre rett, –
– men jeg gikk jo ikke på Eton, hvor sodomi er hverdagskost.
–Gikk ikke du på Eton, Martland? –Jo, det gjorde jeg. Jo!
Du må ikke kaste opp...
Det er skalldyrene!
–Har du det? –Kjør, kjør!
Jeg kjører, jeg kjører!
Bilen!
–Det liker jeg ikke. –Lukk øynene, sir.
Gi meg nøklene til Rollsen.
–Kom igjen. –Godt at vi ikke spiste skalldyr.
Jock, hold opp.
Jeg får sympatikvalme.
Har du gått fra vettet? Skalldyr fra et cateringfirma?
Jeg hadde et godt grep om ting helt til dere dukket opp.
Du hadde et godt grep om noe.
Og det snakker du om?
Det er ikke jeg som innlater meg med en mislykket dikter!
Jeg brukte i hvert fall ikke tiden til plagiat på universitetet.
Jeg har så sart mage. Det er mer på vei.
–Nei, ikke mer. –Jeg svelget det.
Jeg skjuler mine sidesprang framfor å lufte dem foran alle andre.
–Det har altså vært sidesprang? –Jeg innrømmer ingenting.
–Da benekter jeg ingenting. –Hold kjeft!
Tvilsomt angrep, Jock, men oppfinnsomt.
Jeg er ferdig.
Det er bilen deres. Der!
Nå venter vi 30 sekunder.
–29, 28... –Slutt å telle.
Det er bedre å få det opp.
Jeg sikrer området.
Det er en skandale. Det er ingen sjøutsikt på mils avstand.
–lkke vær så kjedelig. –Er du snart ferdig med å håne meg?
Nå varmer vi det opp, avslører kodene –
– og overfører pengene. Hent blåselampen.
Ingen rører seg.
Pass dere. Han er både erfaren og seksuelt frustrert.
De bankkodene skal ikke falle i gale hender igjen. Vekk!
–Det må du ikke gjøre! –For England.
Å nei.
Ut med dere!
Den lokale ordensmakten tok det ille opp.
Strago og Georgina unnslapp, mens vi andre måtte besvare –
– noen ganske skarpe spørsmål.
Jeg gjenfortalte historien etter beste evne.
Det kan være slik man hilser i Amerika? Ikke vet jeg.
Mens jeg tenkte på hjemme.
Hvis Johanna og jeg fortsatt hadde noe hjem å gå til.
Jeg vet ikke om Jock har nevnt det, –
– men jeg er fryktelig lei meg for alt, elskling.
Vi blir trolig nødt til å åpne huset for turister.
Jeg ber Jock gjøre klar tjenerboligen til oss.
Tror du Jockie vil bli hos oss uten lønn eller losji?
Ikke vær dum.
Dette er ikke over. Maleriet var en forfalskning.
Hvordan vet du det?
En fyr ved navn Bunny har originalen. Bronwen løy fra første stund.
Hun fant aldri den forsvunne Goyaen. Hun malte den selv.
Selvsagt!
Bronwen maler en forfalskning og ringer Krampf.
Om jeg er interessert? Så absolutt.
Krampf ringer Spinoza. Georgina får nyss om det –
– og forteller det til Emil, som stjeler maleriet.
Men Spinoza dukker opp, slår ned Emil og tar maleriet.
Deretter gjemmer han maleriet i Rollsen, –
– og jeg smugler det uvitende til Krampf.
Hertugen fortalte meg om Bunny, men jeg finner ham ikke.
–Hvilken hertug? –Bronwens elsker.
Bunny?
"Kjærlig hilsen din Bunny." Brevet var ikke fra noe barn.
Det var fra ham. Hertugen er Bunny!
–Da var det ikke snoppen hans! –Hva behager?
Hertugen ba meg med på toalettet for å se på tissefanten hans.
Gamle gris.
Men i virkeligheten var det maleriet han ville vise meg.
Hertuginnen av Wellington henger på Bunnys klosett!
Jøye meg.
Nå kan ikke kystvakten plage ham mer.
–Kondolerer, frue. –Meget elskverdig av Dem.
Kan vi få låne toalettet?
Denne veien.
Du fremragende forsørgerinne!
Du tar livet av meg, elskling.
–Ut gjennom vinduet? –Så sannelig!
Men...
...jeg har et lite spørsmål. Hva gjør vi etterpå?
Hvis Martland får maleriet, vil han ødelegge et praktfullt kunstverk, –
– og vi står uten finnerlønn.
Hvis Strago får det, vil det få grufulle konsekvenser for verden.
Hvis vi går til Romanov, vil han bare drepe oss og stjele det.
Og vi må finne ut hvordan vi betaler åtte millioner i restskatt.
Sannelig, ja. Så sannelig.
Det er litt av en kattepine. Jeg må tenke godt gjennom dette.
Tenk endelig godt.
Men husk at jeg står på et klosett og holder en død manns Goya.
Er ikke vårt maleri med på Sedgwick's' fredagsauksjon?
–Jo. –Perfekt.
Vi auksjonerer Goyaen forkledd som vår Sheridan.
–Men den er allerede levert inn. –Da må vi bytte dem.
Men først må kjøperne tro på at Goyaen er i spill igjen.
–De vil kreve å se den med egne øyne. –Da viser vi den til dem.
Det vi trenger nå, er et veldreid rykte.
Sir Graham, en beskjed til Dem.
Hva er dette for noe sludder?
Jeg er ikke interessert i din simple Sheridan.
Elskling.
Er du interessert nå?
Svært.
–Jeg så den jo brenne. –Det er Mortdecai.
Han skal etter sigende ha fått det ut på det åpne marked.
–Auksjonen begynner klokken fem. –Jeg vil ha det maleriet.
Det er med på auksjonen.
Lykke til!
Han skylder meg fortsatt en finger.
–Hei. –Jeg har stjålet et adgangskort.
Vi er katalognummer 7. Jeg trenger 30 sekunder til å bytte om på dem.
Jeg kjenner bygningen ut og inn. Du får tiden du trenger.
Tvi, tvi.
Mine damer og herrer, velkommen til Sedgwick's' høstauksjon.
Vi begynner med katalognummer 1.
"Venner på gårdsplassen" av Helen Allingham.
Det forestiller to hester, et esel og flere haner.
Himmelen er ganske nydelig. Skal vi begynne med 17 000 pund?
17.000 pund er budt.
List deg fram.
Som en panter i jungelen.
Vladimir, så godt å se at du er på beina igjen.
Si hvor maleriet er, ellers får du hull i hodet.
Og hull i ballene!
Hvorfor er Dimitri så besatt av testikler?
Foreldrene dine møttes bare én gang, og det ble utvekslet penger.
Neppe mer enn tjue.
Og din mor var kledd som mann.
Jeg ville ikke gjort det der. Jeg ville virkelig ikke gjort det.
Solgt til herren med lyslilla halstørkle.
Så til katalognummer 2.
Denne trenger du ikke mer.
Pokker heller, Jock. Hånden din.
Det går bra, jeg har en til.
Det er ikke første gang jeg har skutt Jock.
Byttet, sir.
Du har sannelig rett. Ingen tid å miste.
Vi møtes innenfor!
Så til katalognummer 4:
Fernand Just Quignons "Lavendeleng".
Er det ikke betagende?
40 000 pund.
Hører jeg 45? 45 000 er budt.
Gi meg maleriet.
Hvilket maleri?
Jeg ser at De er skolert i fektingens edle kunst.
Beklager...
...men det er jeg også.
Et viktig ledd i enhver gentlemans dannelse.
Og som gentleman, må jeg advare Dem.
Mitt coup d'arrêt omtales stadig med ærefrykt den dag i dag.
Jeg liker det ikke, jeg liker det ikke!
25 000 pund.
Katalognummer 5: "Smilende kvinne i stol".
Solgt for 210 000 pund.
Så til katalognummer 6.
Kjære vene!
Ta imot min dypeste og uforbeholdne unnsky...
Våpenhvile?
Bevar roen, mine damer og herrer.
Jeg blir svært glad hvis dere blir sittende.
Hvor er Mortdecai?
Bare kom an.
Så til katalognummer 7:
"Oberst Blücher med hunder utenfor Twineham".
En nydelig Sheridan tilhørende Mortdecai–slekten.
Skal vi begynne med 100 000 pund?
100 000 pund. Takk, sir Graham.
Fang vil ha fingeren sin.
Inn og by, inn og by...
Hvor er Mortdecai? Spytt ut!
Han er ikke her. Han sendte meg i sitt sted.
–Hvor er han? –Jeg er alene her.
Kjære, heltemodige Jock.
–200. Har vi 300? –300!
Fremover ber vi herren bruke markøren sin.
Da tar vi din finger.
Skulle det ikke være den andre fyrens finger?
Hva så? Alle fingre ser like ut.
Jeg kunne ikke unngå å høre snakk om fingeren din.
Ikke tenk på det. Jeg har ni til.
Elle, melle, deg fortelle...
Jeg må simpelthen delta i auksjonen.
–Jeg klarer meg, sir. –Vi trenger åtte millioner.
Vil du gjøre det?
Hvem byr 500?
Der er han. Ingen panikk. Bare pågrip ham.
500 000?
Vent.
Mange takk, frue. Hører jeg 600 000 pund?
–By. –Hva?
Et bud fra lady Mortdecai, som byr på sitt eget maleri.
Skulle hesten bare luftes i London?
–Ja. –Utmerket. 600.
–Jeg skal gjøre det godt igjen. –Jeg vet det. Det gjør De alltid.
Få det overstått.
Godt gjort, sir.
Det er meg et privilegium, Jock.
Ingen flere bud? 900 000.
Inn og by!
Siste sjanse. Det er budt 900 000 pund –
– fra sir Graham.
Siste sjanse.
Elskling!
Ja, lord Mortdecai? Kunne De også tenke Dem å by?
10 millioner pund.
10 millioner pund budt av lord Mortdecai.
Nå!
–20 millioner, fordømte svin! –25 millioner.
25 og en halv! 26 og en kvart!
–30 millioner. –Er det siste bud?
Da faller hammeren ved 30 millioner pund.
Solgt.
Vær så god. 2642 pund.
Tilgi meg, matematikk har aldri vært min spisskompetanse, –
– men beløpet var 30 millioner, så den kan De beholde.
Fratrukket kommisjon, frakt, håndtering og avgifter –
– var det drøye åtte millioner pund til overs.
Og de er dessverre blitt...
Inndrevet av statskassen for å dekke skattegjelden din, –
– Charlie.
Kan du gi meg en god grunn til ikke å arrestere deg?
Jeg avskyr ubehag.
Det er meg du bør bebreide.
Kjære Alistair, har jeg latt deg tro at det var noe mellom oss, –
– gjorde jeg det bare for å beskytte min mann. Kan du tilgi meg?
Naturligvis, Johanna.
Charlie.
Pokkers godt forsøk.
"Blant all verdens sorgfulle ord –
– tynger disse mest: 'Det kunne ha vært'."
Takk, Maurice.
Stakkars Jock. Han var ute av seg av bekymring.
Men jeg visste at alt ville flaske seg.
Strålende.
Tror du kodene står bakpå?
Det gjør de, elskling, og jeg har gitt dem til myndighetene.
Anonymt, naturligvis.
Vi er kanskje lutfattige, men vi er ikke desperate.
Bare Romanov ikke er altfor hard mot sir Graham –
– når han oppdager at han kjøpte feil forfalskning.
Lys.
Det er skuffende. Meget skuffende.
Spre ballene.
Søren.
Fortell meg om tøyta på hesten.
Elskling, jeg gjorde virkelig mitt ytterste for å være utro...
...men jeg klarte det ikke.
Det er fælt å oppdage at man forelsker seg i sin egen ektefelle.
Det blikket mykner alle bein i kroppen min.
Bortsett fra ett.
Vil det si at du er klar?
Det ser jeg ingenting i veien for.
Du husker vel at jeg allerede er omskåret?
Charlie...
Mrs. Mortdecai, som De utmerket vet, –
– er jeg en mann av få ord.
Jeg er så voldsomt glad...
...i mustasjen min.
Men jeg har oppdaget...
...at jeg elsker deg høyere.
Vær så god.
Ville du virkelig gjort det for meg?
For deg –
– er det ingenting jeg ikke vil gjøre.
I så fall, Mr. Mortdecai, –
– vil det glede meg om De vil beholde den.
Mener du det?
Kvalmerefleksen din.
Prøv.
Å, elskling, jeg har aldri vært så...