Bella Brown... hvad skal jeg sige? Der var intet normalt over pigen.
Det er et mirakel, at hun overlevede sin ankomst i denne verden.
Man siger, hun ville være død, hvis det ikke var for ænderne.
De lå på hende, som på deres æg. Behandlede hende som deres egen.
Til sidst blev hun fundet af en af parkernes gamle galninge-
-som åbenbart nyder at fryse.
Hun voksede op og blev til den skøreste skøre kugle.
Hun var skrækslagen for naturens luner. Især for floraens.
Hvor i alverden den frygt kom fra, tør jeg ikke tænke på.
Hun har altid været optaget af orden.
Det kunne kun en helgen klare. Og nonnerne på Saint Fedelmas.
Bella Brown!
Miss Browns verden var ensom. Bare hende og hendes bøger.
Hun havde en historie, der bare ventede på at blive fortalt.
Men i hendes tvangsprægede verden forblev bogen solidt lukket.
Jeg er ikke troende-
- men jeg tror, man sendte hende hertil for at prøve os.
Klokken 06:30, vejrudsigten for det vestlige Irland.
En tæt tåge indhyller os alle. Det ser ud, som om den bliver her.
I dag vil jeg gøre en forskel.
Hvorfor spilder jeg jeres tid med meningsløs plidderpladder?
Jo, for takket være en eller anden fejl i samfundsstrukturen-
- er denne mærkelige skabning blevet min nabo.
Jeg minder dig om, at du skal møde her klokken 9 og arbejde til 16:30-
- med en times frokost og to tepauser på et kvarter.
I dag ordner du havforskningshylden, som faktisk sejler fuldstændig.
Hej...
Jeg leder efter Leonardo di ser Piero da Vincis tekniske tegninger.
Leonardo da Vinci, ingeniørvidenskab, under Europas historie.
- Bageste væg, til venstre. - Fantastisk!
- Har du et lånerkort? - Nej, men jeg skal ikke låne.
Så taber jeg dem bare.
Mad og drikke er ikke tilladt på biblioteket-
- og vi forventer absolut stilhed hele tiden.
- Ja da. - Absolut.
Absolut.
Hej. Undskyld mig.
Tak, igen.
Undskyld mig.
Netop. Undskyld.
Biblioteket lukker om præcis tre minutter.
Stil bøgerne tilbage og gå omgående mod udgangen.
Tak.
Nej!
Se, hvad jeg har fundet.
Netop. Vores helt egen haveterrorist.
Den er blevet ødelagt, efter hun er flyttet ind.
Slap af og lad den stakkels pige være.
Har du set, hvad hun har gjort? Ren og skær vanrøgt.
Jeg hedder Milly Wilton. Jeg er Mr. Stephensons stakkels læge.
- Du snublede. - Haven slog fra sig.
- Der er ikke sket nogen skade. - Det kan dårligt blive værre!
Blodtrykket!
Bare rolig. Der er te på vej.
Vernon! Hvor er den forbandede te?
Hvad laver du, når du ikke myrder planter?
Jeg arbejder på biblioteket, men jeg er egentlig forfatter.
Det burde da holde dig ude af haven.
- Undskyld besværet. - Besværet?
Undskyld hellere den økoapokalypse, du har forårsaget.
Vernon! Te!
- Perfekt. - Håber, du har nydt at gøre mig syg.
- Kun en person er ansvarlig for dig. - Ja, dig.
- Vernon! Te, tak! - Den kommer her. Undskyld.
Hej, Milly. Hold op med at råbe.
Værsgo.
En kop te.
Tag en. De er hjemmebagte.
Så må jeg af sted.
- De er rigtig gode. - Hemmeligheden er 85 procent kakao.
Jeg bruger havremel af hensyn til herrens helbred.
Du ser frastødende ud i det beskidte forklæde.
Kan du høre det? Hvis han ikke var syg, fandt jeg mig ikke i det.
Hvis du bliver ved sådan, siger jeg op.
En sand martyr, når der er publikum. Han ved ikke, hvor vigtigt jobbet er.
Nu kan du gøre tæppet rent takket være vores uønskede gæst.
Du har 30 sekunder til at starte.
- Jeg skal hjem til babysitteren. - Så må du heller komme i gang nu.
Hav en god aften.
I lige måde.
Og hvad hedder du?
- Bella Brown. - Vernon. Jeg er fra Dublin.
Hold dog op med at plapre gælisk.
Nu skal jeg. Ellers kommer du for sent.
Du skal ikke være utaknemmelig. Sig tak til pigen.
Undskyld. Tak. Mine børn bliver bare urolige.
Slaveriet blev afskaffet i 1834. Bare så du ved det.
Landet er gået ned ad bakke lige siden.
Hej, Bella. Det er Sinéad og Niamh. Sig hej, piger.
Vi byder på morgenmad. Det er det mindste efter det i går.
Kom, piger. Hjælp mig med ingredienserne.
Her er mørkt. Må jeg trække fra?
- Tak, men det behøves ikke. - Har du da spist?
Det er ikke noget besvær. Pigerne bliver alligevel hentet her.
Lad os se, hvad vi har her.
Et madfængsel.
- Jeg skal gøre mig klar til arbejde. - Tag dig ikke af os.
Okay, piger...
Der er Bella jo. Hej.
Hvad har vi her?
Velbekomme.
Du behøver ikke spise op. Jeg laver store portioner til din store nabo.
Der er jeres lift, piger.
Skynd jer, skynd jer!
Ikke falde! Ikke for hurtigt. Hej, hej.
Kører deres mor dem i skole?
Nej. Min kone er gået bort, så...
- Det smager rigtig godt. Tak. - Det har jeg ikke hørt længe. Værsgo.
Din arbejdsgiver er en tyran. Hvorfor finder du dig i det?
Man vænner sig til det. Det betaler huslejen.
Er det ham ude i haven?
- Nej, jeg kan ikke. - "Kan ikke"?
Hvad i alverden?
Du har måske besnæret mit tungnemme personale, men ikke mig.
Det tilgiver jeg ikke.
Du har forspildt alt det, naturen har givet dig.
- Hvorfor gør du det her mod mig? - Alle må lære at påtage sig ansvar.
Du afskyr det vist, men det er en vigtig del af det at være menneske.
- Og du, halvhjerne, kommer for sent. - Nej.
Nu gør du. Jeg tolererer ikke sløsethed. Du får ingen løn for i dag.
Jeg har fået nok. Et ord mere, og du kan stikke det job skråt op.
- Du er fyret. - Er det min første advarsel?
- Du er fyret, Vernon. Færdig, slut. - Har du hørt om opsigelsesvarsel?
Jeg har arbejdet for dig i fem år. Så skal jeg have fem måneders løn.
Du skal hellere øve sætningen: "Ønsker herren pommes frites til?"
- Han kan arbejde for mig. - Hvabehar?
- Det kunne du, hvis du har lyst. - Det har jeg.
Ja, det har jeg.
Nu arbejder jeg vist her. Du er trængt ind på vores ejendom.
Held og lykke. I fortjener hinanden.
Vi beholder den første i måneden som min lønningsdag, tak.
Fint.
Måske var jeg lidt for hurtig på aftrækkeren...
Nej, det er helt fint. En ny start.
- Hvordan skal jeg betale dig? - Jeg får jo løn af ham.
Jeg skal vise den gamle stodder, hvad han går glip af.
- Får du allerede gjort rent? - Kun af mig selv.
- Én ting er rengøring... - Lad lige være med det der.
Nogle ting lægger kun en professionel mærke til.
Åh gud. Jeg må ikke komme for sent på arbejde igen.
Trafikproppen i Galway gør, at ingen kan skynde sig noget sted hen.
Du må ikke røre ved noget.
Af sted.
Hej!
Godt... Gianlorenzo Bernini?
- Skulptur eller arkitektur? - Skulptur, selvfølgelig.
- Fjerde gang til højre. Øverste hylde. - Tak.
Kender du "Den hellige Teresas ekstase".
Jeg har set billeder.
Den skal ses i virkeligheden. Den er utrolig.
Han får tonsvis af marmor til at svæve.
Dens skønhed ophæver tyngdekraften.
Den knuser logikken med følelse.
Havebrug.
Undskyld.
- Hvordan smager det? - Dejligt.
Når grøntsagerne ikke har ligget i dåse i to årtier, kan man smage dem.
- Hvem har lært dig at lave mad? - Min mor. Gud velsigne hende.
Hun kunne ikke lave mad. Jeg gjorde det selv, da jeg kunne nå komfuret.
Jeg må fortælle dig noget, Bella.
Jeg ordnede dit vasketøj i dag og tog nogle af pigernes ting med...
- Åh. - Det var nok på grund af den her.
- Det er jeg meget ked af. - Det gør ikke noget.
Jeg lægger det her.
Undskyld.
- Giv mig min kok tilbage. - Hvem er det?
Din nemesis. Alfred Stephenson. Din nabo.
Nå, hej. Jeg beklager besværet...
Giv mig min kok tilbage!
Hallo?
Miss Brown!
- Jeg har ikke hele dagen. - Du skulle komme i næste måned.
Det haster. Jeg har et vigtigt ærinde.
Lad mig se... Primrose Gardens 6, lejlighed 2.
Jeg medbringer kontrakt og relevant fotografisk dokumentation...
Sikken en orden, miss Brown. En fornøjelse for øjet.
- Men jeg har modtaget en klage. - Fra hvem?
Hold da op. Det er værre, end jeg ventede.
Du indvilgede i at holde ejendommen i god stand.
Det omfatter også haven.
Det ved jeg godt. Jeg er ikke noget friluftsmenneske...
Jeg er ikke uretfærdig. Men jeg er bundet af din egen kontrakt.
Jeg kan ikke lide... jeg kan ikke med planter.
Så det er ikke vanrøgt, men mere skræk og rædsel.
Men jeg lover at ordne det. Her skal nok blive normalt.
Love trækker grænser. Din vanrøgt er en klar overtrædelse.
Godmorgen.
Jeg hedder Vernon. Jeg er miss Browns... partner.
Eugene O'Brien, udlejer.
Vi talte netop om forsømmelsen af den 8,8 meter lange nordvendte have.
Vi skal netop i gang med haven. Den står øverst på listen.
Det er for sent. Jeg må bede jer flytte ved månedens udgang.
- Ventede du besøg af Mr. O'Brien? - Nej.
- Havde du en aftale? - Hvabehar?
Ifølge paragraf 34 i lejeloven, skal udlejer varsle inspektion af ejendom.
- Så kommer jeg igen senere. - Nej. Parterne skal enes om en dag.
- Så i morgen. - Det går ikke.
- Fredag? - Fredag... Nej, det går ikke.
- Næste mandag? - Nej.
En kalendermåneds varsel. Afsnit 17C. Det ved du godt.
Hvis haven ikke bliver ordnet, ryger du på gaden, Miss Brown.
I har en måned fra i dag.
Hvad er der?
Jeg er ikke forfatter. Og slet ikke havemenneske.
- Selvfølgelig er du forfatter. - Nej, jeg er ej.
Jeg bliver smidt ud. Du bliver arbejdsløs, og det er min skyld.
- Nå, du har ondt af dig selv. - Nej.
Man må se kendsgerningerne i øjnene. Hvad er der?
Rejs dig op.
Kom nu.
Stå stille. Jeg gør dig ikke noget.
Hvornår fik du sidst et kram?
Det er et stykke tid siden.
Okay. Kom i gang.
Lonicera reticulata. Du siger vel kaprifolie.
Personligt foretrækker jeg, at de sidder på planten.
Ved siden af er der ridderspore, med store, smukke, intensivt blå blomster.
Før du skar dem i småstykker.
De var nok de sidste levende ting på din havekirkegård.
- Jeg prøvede bare at rydde lidt op. - Det sagde Hitler nok om Europa.
Nok med konversationen. Giv mig min kok tilbage.
- Hvad? Nej! - Jeg har brug for ham.
Det skulle du have tænkt på, før du behandlede ham som skidt.
Vær ikke så barnlig. Giv mig min kok tilbage.
- Giv mig ham! - Jeg kan ikke høre noget.
Du kunne godt hjælpe til.
Det ville jeg gerne, men jeg har høfeber.
Mit hoved svulmer som et græskar. Her er jeg ikke til nogen nytte.
Det ligner måske en tærte, men balsamicoreduktionen er speciel.
Velbekomme.
Bella. Det er ikke for at skære det ud i pap, men jeg er døende.
Modsat dig, har jeg ikke langt igen. Tiden er min fjende.
Jeg sørger over hvert minut. Hvert sekund minder mig om døden.
- Det er frygteligt. Det vidste jeg ikke. - Jeg har ingen venner eller familie.
Jeg har kun naturens skønhed og løftet om et godt sidste måltid.
Jeg beder dig. Send Vernon tilbage. Så lægger vi dumhederne bag os.
Jeg anede ikke, at du var så syg...
- Hvad laver du? - Du skal ikke høre på ham.
- Han er døende! - Han var været døende i ti år.
Lad mig gætte.
"Tiden er min fjende. Jeg sørger over hvert minut, hvert sekund..."
Eller: "Jeg har ingen venner eller familie. Jeg har ingenting."
- Han sagde begge dele. - Han begynder at blive desperat.
Ved I hvad?
En sjælden sprække i skydækket betyder-
-at nogle af os får solen at se i dag.
Den er lukket, for fanden.
KONTORET!
Undskyld. Der var problemer med busserne.
Problemet er dig. Ikke den kollektive trafik.
Jeg ville ikke sige det, hvis ikke dit tidssløseri var patologisk.
Undskyld, at jeg forstyrrer. Hercule Lamparna?
Lamparna...
Bag dig, til højre. Den tredje hylde nederst.
Vi har også en bog med tidlige illustrationer.
Det er lige, hvad jeg leder efter. Mange tak.
Det var så lidt.
- Farvel. Tak for hjælpen. - Det var så lidt.
Hvad hedder du? Så ved jeg, hvad jeg skal kalde dig.
Bella. Bella Brown.
Jeg hedder William. William Tranter. Men alle siger Billy.
Vi ses, Bella.
Billy. Billy Tranter.
Undskyld mig, unge dame.
Vil du være venlig at vise mig afdelingen med madlavning?
Det er tredje række til venstre. De to nederste hylder til højre.
- Mange tak for hjælpen. - Vi har fået den sidste Walker Owens.
"Middag for en-klassiske opskrifter til den lille husholdning."
Den er meget populær.
- Tak, det var venligt. - Vi prøver at hjælpe.
Den bedste hjælp ville være at give mig den forbandede irer tilbage...
Biblioteket er et fristed for lærdom. Her kræves konstant stilhed.
Hvorfor har de ansatte så ikke lært at vise medlidenhed-
- med de sultende og den glemte generation, som gav landet rigdom?
Ud! Omgående. Ellers ringer jeg til politiet.
Få hende arresteret. Hun myrder den flora, som holder planeten i live.
Ti stille og gå!
- Jeg ville holde mig til at skrive. - Hvad skal jeg gøre, din onde olding.
Hvorfor skulle jeg sige det?
Jeg har tre uger til at få styr på haven. Ellers kan jeg sove i parken.
Jeg gør faktisk mit bedste. Jeg vil gøre en forskel.
Hvis du ejede et strejf af medmenneskelighed, hjalp du mig.
Godt, så hjælper jeg. Hvis jeg får min kok tilbage.
- Nej. - Jo.
Han er ingen slave. Hvis du havde behandlet ham som et menneske...
Okay. Jeg laver din mad, din ondskabsfulde, gamle idiot.
Perfekt. Og fem stavelser! Det vidste jeg slet ikke, at du kunne.
Jeg sætter ikke foden hos dig.
Jeg spiser ikke fra en plastikbeholder som en togfetichist på en perron.
Jeg laver din mad. Du hjælper hende med haven. Sådan vinder alle.
- Det er tilbuddet, Alfie. - Jeg tager imod det.
Morgenmad kl. 8, frokost kl. 13, middag kl. 18.
Jeg stiller maden her og ringer to gange med klokken.
Jeg skriver mulige instruktioner ned, så jeg ikke skal se på dig.
Men hvad hvis...
Havearbejde starter som en interesse for snart at blive en besættelse-
-som kan vækkes på et øjeblik...
"...ved bare at træde udenfor."
OM OPDAGELSEN AF EN HAVE
"En ægte havekender finder større lykke"-
- "ved at så et frø og se en blomst springe ud"-
- "end en rig mand nogensinde opnår med sine perfekt trimmede plæner."
Han har aldrig givet den bog fra sig før.
Mange tak for bogen. Jeg er vild med illustrationerne.
- Har du læst den? - Hvert et ord.
Hvorfor snakker du så til mig? Kom i gang, eller du ryger ud.
- Hvad nu? - Nu graver du.
Vernon? Kan du høre mig?
- Hvad er der? - Der var ingen blodpølse i morges.
Og hvad så?
- Har du læst bogen? - Ja, det har jeg.
- Hvad er det? - Jord.
Hvis du efterlader ukrudtsrødder, vokser de, før du har gravet færdig.
De kvæler livet ud af dit skaberværk.
Det er som en tidsindstillet bombe.
Grav det op igen og hiv rødderne væk.
Jeg skal i seng.
Det var fandeme på tide. Man kan jo dø af sult her.
DU ARBEJDER LÅNERNE LÆSER
- Billy! - Bella.
Stille!
Undskyld.
Jeg troede på det, du sagde.
Hvad mener du?
Vernon har fortalt, hvor tit han har hørt de samme historier. Skam dig.
Man bør have mistillid til en mand, som ændrer på sin historie.
Jeg gentager mig selv i det svage håb om, at nogen en dag hører efter.
Vidunderligt, ikke?
Kom!
Som gnister, der falder fra et kæmpe ildsted.
I visse lande fejrer de det, når det begynder at regne.
Her farer vi bare rundt og søger ly.
Det er verdens vigtigste valuta.
Men i vores grønne, rare land, hvor vi tager så meget for givet-
- ser vi det som noget, der ødelægger frisuren og gør taxichauffører rige.
- Du er mærkelig. - Og det skulle komme fra dig.
Her.
Helianthus, solsikke. Begynd med dem. De er utrolig smukke.
De kræver meget lys og varme.
De følger solens bue fra solopgang til skumring-
-for at udskille maksimal energi.
Det er en meget snedig blomst.
Tænk over det.
Måske kan det alligevel blive til en have.
Arthurs bog er fængslende. Hvor har du den fra?
Vi var venner.
Arthur viste mig den sande oplysning og tog mig med på en utrolig rejse.
Pas på den. Det er mit eneste eksemplar.
- Tænk, at du har betroet mig den. - Det må du nok sige.
- Selv han havde vel frygtet min have. - Nej, han havde syntes om den.
Et blankt lærred. Muligheden for at skabe dit eget mesterværk.
Kom. Følg med mig.
Hvordan laver vi en have?
Hvordan laver vi en farvepalet? Hvordan skaber vi dybde og tekstur?
Hvordan fastholder vi interessen fra april til oktober?
Jo, vi begynder med den bedårende digitalis.
Og de her løgplanter. Kom.
Vi fortsætter med prærieliljer og de farvestrålende georginer.
Og den fantastisk lilla salvie, som blomstrer, indtil frosten tager dem.
Så natlys og de dejligt grønne bregner.
Og klyngende, klatrende klematis.
Den vellugtende aftenstjerne... Se her.
Stormhatten. Så smuk og giftig, at den dræber en mand.
En spændende modsætning, ikke?
Liljen i gylden stråleglans. Pileurt...
Nicotiana og stokrose. Kom.
Begoniaer.
Vidunderlige Agapanthus.
Listen er uendelig.
Det er en verden af smukt ordnet kaos.
Kaos, ikke katastrofe. Hvis du ikke kender forskel, kommer vi ikke langt.
"Vi"?
- Du sagde "vi". - Sludder.
To uger til at forvandle det her til en have.
Bella?
- Alt i orden? - Ja, jeg lettede bare trykket.
På den måde.
- Hvad laver du her? - Jeg kommer her hver søndag.
- For at lette trykket efter ugen? - Ja.
- Og for at fodre Sid. - Hvem af dem er Sid?
Den afpillede.
- Han har sikkert været en flot fyr. - Det var han.
- Arbejder du? - Nej da.
Jeg kommer her for at tegne lidt og få idéer.
Jeg opfinder ting. Tal og smådele er min specialitet.
Idéerne kommer, så jeg ikke kan følge med. Totalt venstre hjernehalvdel.
- Jeg er mere totalt ingen hjerne. - Det tror jeg ikke på.
Du ved så meget. Alle bøger, forfattere, alle hylderne.
Jeg arbejder der kun, til min bog udkommer.
Spændende. Hvad handler den om?
Det er en børnebog. Men den er ikke rigtig...
Jeg mener...
- Den har ingen handling lige nu. - Hvor nyskabende.
Undskyld. Te?
Tak.
Din mekaniske fugl er fin.
Hvordan ved du noget om den?
Du glemte et stykke papir på biblioteket forleden.
Javel. Min mekaniske fugl.
- Nu må jeg hellere... - Vil du se den?
- Fuglen. Jeg bor lige i nærheden. - Jeg skal virkelig...
Ingen har set den. Ingen anden er blevet inviteret.
Det ville være upassende at afslå.
- Jeg kunne nok godt... - Fint. Kom!
Denne vej.
Mine brødre fik huset og landstedet efter vores forældre. Jeg fik det her.
- Fantastisk. - Jeg er ældst og måtte vælge først.
Sådan.
Okay...
Sergis er interessant. Han har en skildpaddes krop med en hares motor.
Han er ikke helt færdig endnu.
Og herovre...
Her! Hovedattraktionen.
Det her... er Luna.
Hun kører på lys.
- Sollys? - Også måneskin.
- Det er Luna. - Det er Luna.
- Hende er jeg vild med. - Det glæder mig.
Det er dig, der er forfatter. Fortæl en historie om Luna.
- Luna har ikke altid kunnet flyve. - Hvorfor ikke?
For længe siden. Før jorden blev rund-
- levede Luna og hendes artsfæller i en fjern skov.
De havde bittesmå vinger, men kunne ikke flyve.
De ledte efter føde i skovbunden-
-og holdt sig allermest for sig selv.
Luna mistede sine forældre, da hun var meget lille.
De blev taget fra hende.
Lige pludselig, uden forklaring.
Hun havde knap forladt reden og var for ung til at vide noget.
Hun var meget bekymret anlagt.
Hun gik kun ud efter mad meget hurtigt, når de andre fugle sov-
- og når skovbunden lå badet i måneskin.
Hun var en lillebitte splejs.
En enspænder.
Livet gik sin vante gang, indtil Luna en dag så en venlig rejsende...
...som holdt en forunderlig og smuk ting, og...
Og hvad så?
Det var alt for nu.
- Jeg vil gerne høre fortsættelsen. - Det vil jeg også.
- Sparker du mig, Mr. Stephenson? - Jeg ansporer dig til at rejse dig.
Hvis du ignorerer min ansporing, begynder jeg at sparke dig.
Haven tager en evig tid.
Alt vigtigt tager tid. Man kan ikke dyrke have hurtigt.
Prøv at fortælle O'Brien det.
Se der.
- Hvad er det? - Fragaria virginiana, et skovjordbær.
Livet venter på at bryde frem overalt, hvor det kan.
Det søger lyset og fortsætter fremad. Det er meget enkelt.
Det må have ligget under et ton skrald.
Er det ikke altid sådan?
Jeg burde have advaret dig. Vasketøj har aldrig været Vernons stærke side.
Dronning Victoria var mere farverig end dig. Du ligner altid en begravelse.
Charmerende.
- Har du tænkt det her igennem? - Fem soltimer om dagen.
Minimum dybde er 60 cm for liljerne og de andre vandplanter rundt om.
- Vernon hjælper mig med pumpen. - Bager han dem i butterdej?
- Hvor hurtigt tror du vi kan få fisk i? - Jeg ville nok vente, til der var vand i.
- Cirka hvor snart? - Miss Brown... bare grav.
Meget bedre.
Det er, fordi jeg tager al den unødige medicin, du tvangsfodrer mig med.
- Hvad er dog det? - Roomservice. Morgenmaden er klar.
- Hej, Milly. - Det er det mærkeligste, jeg har set.
Kun sådan kan han spise min mad.
- Herren spørger, om der er blodpølse. - Nej.
Sig, at jeg ikke har mere. Det er også dårligt for hans kolesterol.
Det burde du jo vide.
Men du skal ikke fortælle ham, at jeg sagde det.
- Gider du forklare, hvad der foregår? - Nej.
- Mr. Stevenson. - Nej.
- Må jeg spørge om noget personligt? - Nej.
- Kom nu. - Nej.
- Så spørg mig om noget personligt. - Ikke på vilkår.
Jeg vil kun vide det mest nødvendige om din tvangsneurotiske verden.
- Jeg er målløs. - Bare du var. Ti stille og grav.
- Det kan jeg ikke. - Hvorfor ikke?
Jeg er færdig.
- Og så? - Hvad så?
Skal du ikke sige tak for alt mit slid?
Kom til te klokken fire.
Hvor smukt. Fantastisk.
Da jeg var yngre, rejste jeg meget.
Jeg samlede frø fra de mest fantastiske planter.
Hver og en er fra et andet land. Og har en anden farve, duft-
- og frem for alt et andet minde knyttet til sig.
Jeg bruger min tid på at puste liv i de vidunderlige vækster.
- Hvor er de fra? - Iran.
Jeg fandt dem på en bjergskråning ved havet.
Vil du fortælle mig om det?
Her. Tag dem.
De er ret gamle, men i god kvalitet. Vær god imod dem.
- Men jeg ved ikke rigtig... - Tænk ikke. Bare gør.
- Hvor var jeg? - I Iran.
Netop. I provinsen Mazandaran, på sydkysten af Det Kaspiske Hav.
Som er verdens største sø.
Som er sidste gang, du afbryder mig, unge dame.
Jeg gik gennem en mark, der virkede uendelig.
Den var dækket af et tæppe af dybrøde pæoner.
Lad mig gå lidt tilbage. Jeg ankom til Teheran i juli.
Det var forfærdelig varmt.
Teheran var en storslået by dengang.
- Du burde skamme dig. - Ja, det er meget upassende af mig.
- Skinke og piccalilli smager skønt. - Jeg vil ikke have din sandwich.
- Tag i det mindste et æg. - Du kan samle dine ting og forsvinde.
Godt.
Ikke bogen!
Tro ikke, at jeg ikke kan se, hvad der foregår mellem jer. Det er ækelt.
Mange tak for anbefalingerne. Især fugletegningerne...
Ud!
Bella! Beklager, hvis du fik problemer med den gamle heks.
Det er synd, at du blev smidt ud nu.
Jeg fandt nogle fine vikingetegninger, som nok ville være gode til Luna.
Du kan jo vise mig dem nu.
Nej!
Det kan jeg ikke gøre.
Det er slemt nok at fraternisere med fjenden.
Rosa vafler!
- Det er Miss Brambles. - De er gode.
Nå. Hvad sker der med Luna?
Tryllebundet tænkte Luna kun på pæonen.
Hun spurgte den rejsende, hvor han fandt den smukke blomst.
"Der er mange," sagde den rejsende.
"Fra bjergets tinde kan man se dem i tusindvis."
"Et hav af kronblade."
"Det får dit hjerte til at synge, for det er et smukt syn."
"Men hvordan kommer jeg op på bjerget?"
"Jeg kan ikke flyve og kommer kun ud om natten."
Det havde den rejsende hørt før.
"Du søger den mest sjældne blomst på toppen af verdens højeste bjerg."
"Er dit ønske om at se den stærkt nok, skal det nok lykkes."
Luna var lige så skræmt, som hun var ivrig.
"Jeg tror, jeg finder min mor og far der."
Den rejsende lo: "Du har meget at lære, barn."
"Er du sikker på, at du vil fortsætte denne farefulde færd?"
Fortsæt.
Jeg ved ikke, hvad der sker.
Men jeg vil vide, hvordan det slutter.
Vil du drikke te med mig i morgen? Efter arbejde.
Ja tak, det vil jeg gerne.
Så ses vi i morgen, Bella Brown.
Under det gamle cedertræ i parken klokken seks.
Bella. Vågn op, Bella.
Billy?
Det er ikke Billy, men Vernon.
Kom nu.
Jeg møder klokken ni.
Så det er Billy han hedder?
Han er fantastisk, Vernon. Vi skal mødes igen i aften.
- Hvad laver hr. Fantastisk? - Han opfinder mekaniske dyr.
Og får mig til at føle, at jeg kan flyve.
- Det lyder lovende. - Vi ses!
DU ER FYRET
Hvad?
Du er fyret.
Men Luna vidste, at uanset hvad der stod i vejen for hende-
-måtte hendes færd ikke mislykkes.
Hun havde fundet stor inspiration i den rejsendes herlige ord.
Han ville støtte hende.
- Hvad er der, Bella? - Jeg har det dårligt.
Nå, min søn. Hvornår har du sidst skriftet?
- Bella er dårlig. - Hvad er der galt?
- Det ved jeg ikke. - Det skal hun se at få styr på.
Jeg skal nok viderebringe din trøst og støtte.
Hvad er der galt, Bella?
Bella?
Hvad end der sker med det mekaniske geni, skal haven være færdig.
O'Brien kommer på mandag.
Jeg står med en chokoladecroissant, som jeg vil spise uden tallerken.
Jeg har ingen tallerken.
Jeg advarede dig.
- Der er krummer på hele tæppet. - Lad mig være i fred.
Hvordan har patienten det?
Der hjælper ingen medicin. Med mindre det er imod bristet hjerte.
Jeg kan tale med hende. Hvis du tror, det hjælper.
- Vær lidt blid, ikke? - Jo da.
Bella! Luk op for fanden.
Jeg vil ikke sige det to gange.
- Du ser forfærdelig ud. - Alfie!
Giv os et par minutter.
Lav lidt af den ikke-eksisterende blodpølse, jeg så i køkkenet.
Okay så.
Jeg har en gave med.
Spørg mig om noget personligt.
Lige hvad du vil.
Har du nogensinde været forelsket?
Hun hed Rose. Hun var en fri fugl.
Hun sagde, jeg var en stivstikker.
- Og I blev forelskede? - Ja.
Det tog mig cirka 20 minutter. Hun var lidt længere om det.
Var I lykkelige sammen?
Så lykkelige som to mennesker kan være, tror jeg.
Hun pillede stivstikkeriet af.
Vi rejste til hvert et land. Vi delte alt.
Hun var hortonom. Den allerbedste.
- Hun skrev bogen. - Ja.
Hun mente, at Arthur Mildmay lød mere troværdigt end Rose Milton.
Dengang var det umuligt at udgive en kvindelig hortonom.
Men hun var...
Hun var kvik. Hvis hun troede på noget, gave hun alt, hvad hun havde.
Hun lærte mig at leve.
Og så...
Så døde hun lige pludselig. I barselssengen.
Det er længe siden nu.
Der var ingen advarsel. De forsvandt bare. Begge to.
Men haven hjalp mig med at klare det.
Rose havde sådan en gejst.
Og jeg kan se kimen til det i dig.
Og det gør mig meget gal, at du ligger her og visner bort.
Så fat brændenælden, dumme lille pige-
- og hold op med at have ondt af dig selv.
Du har ret. Jeg er dum.
Dum nok til at falde for en løgner og bedrager.
Jeg troede, han kunne lide mig.
Nå...
Vidste du, at jeg har repræsenteret mit land i lerdueskydning?
Nej.
Den der knægt, du taler om, ham robotbyggeren...
Jeg er nok nødt til at skyde ham.
Og så en aften, alene i skoven...
...besluttede Luna selv at finde de magiske blomster.
Også hvis det indebar, at hun mødte de skrækindjagende dæmoner.
Hun havde intet tilbage at tabe.
Åh nej. Hvad fanden laver hun?
Alt andet er ødelagt. Vi bliver aldrig færdige til tiden.
Jeg er ligeglad med din høfeber. Vi skal arbejde.
Nu kommer hun.
Jeg nævnte, at man nogle steder fejrer regnen.
Vi tror, det ville være sundt, at vi fejrede den her lille storm.
Fejrede? Haven er ødelagt. Jeg er ødelagt.
Det har været godt for dig.
Træer og hække væltede. Men du reddede den ting, som skulle reddes.
- Vi synes, du skal holde fri i dag. - Det er vores runde.
- Det er jeg ikke i humør til. - Kom nu. En dag for dig selv.
- Af sted med dig. - I er gale begge to.
- Når man bor i et glashus, Bella... - Godt så. Milly går med dig.
Jeg gør hvad som helst for at holde den læge væk.
Til venstre.
- Perfekt... - Det er ret mørkt herinde.
Hvad...?
Hej, Bella!
Vi har brugt hele dagen til at få dammen klar til fiskene. Kom!
Her er lidt til dig. Og lidt til dig.
Så kan I fodre fiskene. Pas på, de ikke bider jeres hænder af.
Hvor er de smukke!
- Har hun drukket? - Vær nu sød ved hende.
Selvfølgelig.
Kom og sid ned. Hvem skal mere have noget at drikke?
Det vil jeg gerne.
Skål!
Det havde I ikke behøvet. Atter engang tak.
Det var en fornøjelse, miss Brown.
- Jeg er beæret over, at jeg fik bogen. - Du lånte den bare.
- Når jeg stiller træskoene, får du den. - Så vil jeg ikke have den.
- Vil du danse? - Bare lad være.
Tror du, det er godt nok?
Det finder vi snart ud af.
Undskyld mig.
Eugene O'Brien. Udlejer.
Miss Brown er åbenbart populær blandt artens hanner.
Bella!
Goddag, Mr. O'Brien! Kom indenfor.
- Vernon Kelly, lejerens kæreste. - Hvabehar?
Bella?
Jeg må sige, jeg er imponeret.
Jeg har ikke modtaget skriftlig ansøgning om dam og dyrehold-
- men jeg er villig til at se igennem fingrene med det.
- Så mangler vi kun stigningen. - Hvilken stigning?
Lejen skal følge ejendommens værdi. Afsnit 23 i kontrakten. Vandtæt.
Det er grunden til, at vores retssystem hædres verden over.
- Hun har jo lavet det hele selv! - Lad mig tale med Mr. O'Brien.
- Hvad laver De her? - Kom med.
- Han generer ikke Bella mere. - Hvad sagde du til ham?
- Hvem er du? - Billy. Jeg leder efter Bella.
Jeg kommer et par dage for sent.
Gift? Selvfølgelig er jeg ikke gift! Hvorfor tror hun det?
- Hun så dig med en anden kvinde. - Du brændte hende af, din usling.
Jeg faldt jo på cykel. Derfor kom jeg ikke.
- Jeg havde ikke hendes nummer. - Men adressen havde du?
Den fik jeg i morges fra Ændernes Adoptionsforening.
- Ændernes Adoptionsforening? - Jeg kendte ikke til nogen kæreste.
Hun har ingen kæreste. Hvorfor ringede du ikke?
Det har han jo svaret på.
Ja, men jeg tester ham for at se, om han ændrer på svaret.
Hvad vil du med Bella?
Jeg synes godt om hende. Jeg forstår, at I er hendes familie-
- men jeg foretrækker at tale med hende selv, frem for det her forhør.
William Tranter!
Du har gjort mig flov og ydmyget mig. Gå din vej.
Inden jeg pudser Vernon på dig.
Bella?
Unge Billy her siger, at han ikke er gift. Og jeg tror faktisk på ham.
Jeg så ham med en anden, da vi skulle mødes.
Jeg blev ramt af en bus den dag. Derfor kom jeg ikke.
Jeg ved selv, hvad jeg så.
- Det må have været George. - Jeg ved godt, hvordan du ser ud.
Han er kun syv minutter yngre. Vi er helt ens.
- Er I tvillinger? - Trillinger.
Der er syv minutter mellem os alle. George er en rigtig damernes ven.
Jeg ville aldrig lyve over for dig, Bella. Jeg...
Som jeg sagde til din far og farfar her...
Jeg er ikke hendes far!
Du må tro mig, Bella.
Et par af mine venner skal spille i aften. Jeg tænkte, du måske ville med.
Bella?
Er du der, Bella?
Jeg er her.
- Du har en del ulykker, hvad? - Det virker sådan sammen med dig.
Hvad med koncerten?
Jeg henter dig halv syv. Jeg passer på busserne på vejen.
Lover du det?
De er helt vidunderlige. Hvorfor har du ikke vist mig dem før?
Hallo?
Ja. Selvfølgelig.
Hallo?
Kom, piger.
Kære Bella. Jeg går ud fra, at du har fulgt mine pedantiske instruktioner-
- og er i din have, som forhåbentlig er så smuk, som jeg tror, den er.
Vernon planter vist en ret fantastisk japansk ahorn.
Sørg for, at han stamper jorden godt og giver den en god slurk. Jævnligt.
Jeg indrømmer, at jeg har valgt træet af egoistiske grunde.
Jeg er glad for tanken om, at du fortæller dine børn-
- om den utålelige gamle nar, som gerne nussede rundt i haven.
Så det plantes til dig-
- og til kommende generationer af dejligt dysfunktionelle kunstnere.
De kedelige detaljer er, som altid, i juristernes hænder.
Men mit hjem er nu Vernons.
Han og pigerne har meget mere brug for pladsen, end jeg har haft.
Du kan holde øje med tossehovedet, for jeg giver dig din lejlighed.
Jeg ejede den nemlig. Stakkels Mr. O'Brien gik bare mit ærinde.
Jeg burde nok sige: Den gamle Alfies ærinde.
Du var en herlig elev og en meget værdsat ven.
Du hjalp mig med at huske de gode ting.
Din hengivne Alfred Stephenson.
Da Luna så udsigten-
-blev hun opfyldt af noget magisk.
I det fjerne så hun sydkysten af Det Kaspiske Hav-
- som faktisk ikke er et hav, men verdens største sø.
Luna takkede den rejsende.
"Det er ingenting. Du er ikke kommet til det svære endnu."
"Er det rigtigt?" sagde Luna. "Nu skal du tro", sagde den rejsende.
Og han skubbede hende ud over bjerget. Luna skreg: "Hvorfor?"
- "Jeg kan ikke flyve!" - "Ifølge hvem?" svarede han.
Og vinden løftede Luna op over bjerget, og hun svævede.
"Kan du se dem nu?" råbte den rejsende.
"Ja", sagde Luna og gled gennem luften med vinden susende om sig.
"Jeg kan se tusindvis af dem."
Og for første gang i tusind år tillod den rejsende sig at smile.