Bella Brown... Miten sen sanoisin? Hän ei ollut lainkaan normaali.
Ihme, että hän ylipäänsä pysyi hengissä saavuttuaan maailmaan.
Hän olisi kuulemma kuollut ilman sorsien apua.
Ne hautoivat häntä kuin munaa ja kohtelivat kuin perheenjäsentä.
Viimein hänet löysi eräs niistä puistoissa viihtyvistä höppänöistä-
jotka näyttävät arvostavan hypotermiaa.
Hänestä varttui mitä omituisin yksilö.
Häntä kauhistutti luonnon arvaamattomuus, varsinkin kasvikunta.
Mistä sekin sai alkunsa, en välitä ajatella.
Hän oli aina tarkkana järjestyksestä.
Moinen olisi koetellut pyhimyksenkin kärsivällisyyttä, saatikka nunnien.
Bella Brown!
Neitimme maailma oli eristäytynyt ja yksinäinen. Hän eli kirjojensa parissa.
Hänen tarinansa vain odotti kertomistaan.
Mutta hänen pakkomielteisessä maailmassaan se kirja pysyi kiinni.
En ole uskonnollinen-
mutta uskon, että hänet lähetettiin tänne koettelemaan meitä.
Kello puoli seitsemän säätiedotus Länsi-Irlantiin.
Sankka sumu on laskeutumassa ja vaikuttaa pysyvän aloillaan.
Tänään teen jotain tärkeää.
Miksi tuhlaan aikaanne tällä merkityksettömällä höpinällä?
Koska jonkin kaupunkisuunnittelullisen erheen takia-
tämä merkillinen olento päätyi naapurikseni.
Muistutan, että sinun on oltava paikalla kello 9 ja työskenneltävä puoli viiteen-
pois lukien ruokatunnin ja kaksi 15 minuutin teetaukoa.
Tänään selvität merentutkimushyllyn A:sta J: hin. Tilanne on aika myrskyisä.
Hei, olen... - Shh!
Etsin Leonardo di ser Piero da Vincin teknisiä piirroksia. Mikäli sopii?
Leonardo da Vinci... Insinööritiede, Euroopan historia.
Takaseinällä, alhaalla vasemmalla. - Loistavaa.
Onko teillä kortti? - Ei, mutta en aio lainata.
Hukkaisin ne vain.
Muistutan, että kirjastossa ei saa syödä tai juoda-
ja täällä on noudatettava ehdotonta hiljaisuutta, koko ajan.
Tietenkin. - Ehdotonta.
Ehdottomasti.
Hei, anteeksi.
Kiitos vielä kerran! - Shh!
Anteeksi! - Shh!
Aivan, olen pahoillani.
Kirjasto suljetaan kolmen minuutin kuluttua.
Palauttakaa kirjat hyllyihinsä ja poistukaa välittömästi.
Kiitoksia.
Ei!
Katsos vain.
Aivan. Oma puutarhaterroristimme.
Se on täysin villiintynyt hänen muutettuaan tänne.
Rauhoitu ja anna tyttörukan olla.
Oletko nähnyt hänen jälkensä? Rikollista välinpitämättömyyttä.
Olen Milly Wilton, hra Stephensonin kauan kärsinyt lääkäri.
Sinä kompastuit. - Puutarhan vastaisku.
Kaikki hyvin, ei hätää. - Eikö? Pahemmaksi ei voi mennä.
Verenpaine.
Älä huoli, kohta saat teetä.
Vernon! Missä se tee viipyy?
Mitä neitisemme tekee muuten, kun ei murhaa kasveja?
Olen töissä kirjastossa, mutta oikeasti olen kirjailija.
Kirjoittaminen pitääkin tehokkaasti poissa puutarhasta.
Anteeksi, että olen vaivaksi. - Vaivaksi?
Pyytäisit anteeksi aiheuttamaasi ekologista katastrofia.
Vernon, sitä teetä!
Olet terve. - Minut sinä teet sairaaksi.
Sinun terveydestäsi vastaa vain yksi henkilö. -Niin, sinä.
Vernon, teetä! - Täältä tullaan, anteeksi.
Hei, Milly. Lakkaa keuhkoamasta.
Ole hyvä.
Siinä teekupponen.
Ota siitä, kotona leivottua.
Nyt minun on mentävä.
Herkullista. - 85-prosenttinen kaakao tekee ihmeitä.
Käytän kaurahiutaleita lordin terveyden vuoksi.
Esiliinasi on kammottava.
Tällaista saan kestää. Ellei hän olisi niin sairas, tämä ei jäisi tähän.
Otan lähtöpassit, jos jatkat tuohon malliin.
Sitä ollaan rohkeata poikaa yleisön edessä. Työpaikka on hänelle tärkeä.
Voit siivota maton epätoivotun vieraamme jäljiltä.
Ihan koska vain puolen minuutin sisään.
Ei, lapsenvahti pitää päästää pois. - Kannattaa aloittaa saman tien.
Hyvää iltaa.
Iltaa itsellesi.
Mikä sinun nimesi on?
Bella Brown. - Vernon. Olen Dublinista.
Lakatkaa höpöttämästä gaeliksi.
Minä siivoan. Muuten myöhästyt.
Älä ole epäkohtelias, Vernon. Kiitä tyttöä.
Anteeksi, kiitos. Lapseni alkavat jo huolestua.
Ihan vain tiedoksi, orjuus lakkautettiin 1834.
Siitä lähtien onkin ollut pelkkää alamäkeä.
Hei, Bella. Tässä Sinéad ja Niamh. Tervehtikää, tytöt.
Tarjoamme aamiaista. Se on vähintä eilisestä avustasi.
No niin. Purkakaapa ainekset.
Täällä on pimeää, avataanko verhot?
Oikein huomaavaista, mutta ei tarvitsisi. - Oletko jo syönyt?
Ei tästä vaivaa ole. Tytöt haetaan kohta kuitenkin.
Katsotaanpa, mitä muuta olisi.
Ruuan vankila.
Pitäisi valmistautua töihin. - Älä anna meidän estää.
No niin, tytöt...
Bella tuli!
Mitähän se tämä onkaan.
Siitä vain pistelet.
Ei tarvitse syödä kaikkea. Olen tottunut tekemään naapurille isoja annoksia.
Koulukyyti tuli.
Äkkiä, äkkiä, äkkiä!
Älkää kaatuko. Hidastakaa. Heippa!
Viekö äiti heidät kouluun?
Ei, vaimoni nukkui pois...
Oikein hyvää. Kiitos. - Tuota en ole kuullut aikoihin. Ole hyvä.
Työnantajasi on komentelija. En ymmärrä, miksi siedät moista.
Siihen tottuu. Saan vuokran maksettua.
Onko hän tuolla puutarhassa?
En minä voi. - Miten niin et voi?
Mitä te täällä teette?
Saatoit voittaa hidasälyisen palvelijani sydämen, mutta et minun.
Tämä on anteeksiantamatonta.
Olet tuhlannut kaikki luonnon antamat lahjat.
Miksi teet minulle näin? - Jokaisen on opittava vastuuta.
Saatat inhota sitä, mutta se on tärkeä osa ihmisyyttä.
Ja sinä pahvikallo olet myöhässä. - Enkä ole.
Nyt olet. En hyväksy myöhästelyä, joten jäät ilman päivän palkkaa.
Nyt saa riittää. Sanakin vielä, Alfie, ja voit tunkea työn perseeseesi.
Saat potkut. - Oliko tuo ensimmäinen suullinen varoitus?
Sait potkut, Vernon. Sillä selvä. - Oletko kuullut erottamisen ehdoista?
Olen ollut sinulla töissä 5 vuotta. Se tietää vähintään 5 kuukauden erorahaa.
Suuhusi sopii paremmin lause "tarjoanko sen ranskalaisten kera, sir?"
Hän voi tulla minulle töihin. - Mitä?
Voisit tehdä töitä minulle, jos haluat. - Kyllä haluan.
Kyllä minä haluan.
Olen näemmä täällä töissä, ja sinä olet luvatta maillamme.
Onnea vain. Ansaitsette toisenne.
Palkka vain tilille aina kuun 1. päivä.
Sillä lailla.
Saatoin tulla hätiköineeksi.
Ei, tämä on hyvä juttu. Uusi alku.
Minulla ei taida olla varaa. - Minä saan palkkaa häneltä.
Pian vanha ilkimys huomaa, mistä jää paitsi.
Onko sinulla jo siivooja? - Siivoan itse.
On siivoamista ja siivoamista. - Ei, älä tee noin.
Tietyt asiat huomaa vain ammattilainen.
Hyvänen aika. En saa myöhästyä töistä taas.
Galwayn liikenne on täysin jumissa. Niinpä kellään ei ole kiire.
Ethän koske mihinkään.
Minä menen.
Terve!
Katsotaanpa. Gianlorenzo Bernini?
Kuvanveisto ja arkkitehtuuri. - Kuvanveistopa tietenkin.
Neljäs käytävä oikealle, vasen ylähylly. - Kiitos.
Oletko nähnyt "Pyhän Teresan hurmion"? - Olen nähnyt kuvissa.
Se täytyy nähdä paikan päällä. Se on aivan uskomaton.
Hän saa marmorijärkäleen leijumaan.
Se vastustaa painovoimaa kauneudellaan.
Musertaa logiikan tunteellaan.
Puutarhanhoito.
Anteeksi.
Miltä maistuu? - Ihanaa.
Vihannesten maun tuntee, kun ne eivät ole olleet kahta vuosikymmentä purkissa.
Kuka sinut opetti laittamaan ruokaa? - Äiti, levätköön rauhassa.
Hän ei osannut kokata lainkaan. Sain tehdä ruokaa heti kun hellalle yletyin.
Minun täytyy kertoa jotain, Bella.
Pyykkäsin tänään, ja laitoin mukaan tyttöjenkin vaatteita, ja...
Oho. - Syyllinen taisi olla tämä.
Olen tosi pahoillani. - Ei se mitään.
Laitan ne tähän.
Anteeksi.
Anna kokkini takaisin. - Kuka siellä?
Arkkivihollisesi. Alfred Stephenson, naapurisi.
Ahaa, hei. Valitan aiheuttamaani haittaa...
Anna kokkini takaisin!
Haloo?
Neiti Brown!
Ei ole koko päivää aikaa. - Odotin teitä vasta ensi kuussa.
Asiani on tärkeä ja kiireellinen.
Katsotaanpa. Primrose Gardens 6, asunto 2.
Minulla on mukanani sopimus ja asiaan liittyvät kuvatodisteet...
Onpa täällä siistiä, neiti Brown. Ilo silmälle.
Mutta olen saanut valituksen. - Keneltä?
Hyvänen aika. Pahempaa kuin odotin.
Sitouduitte pitämään kiinteistön kunnossa.
Siihen kuuluu myös puutarha.
Tiedän. En ole ulkoilmaihmisiä.
Olen reilu mies, mutta allekirjoittamanne sopimus on sitova.
Minä en pidä, tai oikeastaan inhoan... En tule toimeen kasvien kanssa.
En ole laiminlyönyt sitä. Pikemminkin pelkään ja inhoan.
Mutta lupaan hoitaa sen kuntoon. Kaikki palaa ennalleen.
Lait antavat tietyt rajat, ja laiminlyöntinne on selvä rikkomus.
Huomenta.
Olen Vernon, neiti Brownin... kumppani.
Eugene O'Brien, vuokraisäntä.
Puhuimme juuri 8,8 metrin pohjoiseen antavan puutarhan laiminlyönnistä.
Olimme juuri ryhtymässä kunnostamaan sitä. Se on ylimpänä listalla.
Liian myöhäistä. Minun on pyydettävä teitä muuttamaan ennen kuun loppua.
Odotitko herra O'Brienia tänään? - En.
Olitteko sopinut tapaamisesta? - Siis mitä?
Kiinteistölain pykälän 32 mukaan tarkastuksista on ilmoitettava etukäteen.
Tulen sitten myöhemmin. - Osapuolten on oltava yhtä mieltä ajasta.
Huomenna sitten. - Ei käy.
Perjantaina? - Perjantai... Ei sovi.
Maanantaina sitten? - Ei käy.
Kuukauden varoitusaika. Pykälä 17C. Tiedätte kyllä.
Tämä ei jää tähän. Joudutte kadulle, ellei tarha ole kunnossa silloin.
Tasan kuukausi tästä.
Mikä on?
Petän itseäni. En ole kirjailija, enkä ainakaan puutarhuri.
Tietenkin olet kirjailija. - En tosiaankaan.
Minä saan häädön. Sitten olen koditon ja sinä työtön, ja se on minun vikani.
Ymmärrän. Itsesääliä. - Ei ole.
Pitää katsoa totuutta silmiin, punnita... Mitä?
Nouse seisomaan.
Nouse.
Ole aloillasi. En halua satuttaa sinua.
Milloin sinua viimeksi halattiin?
Siitä on aikaa.
Ryhdy hommiin.
Lonicera reticulata. Maallikkokielellä kuusama.
Itse pidän kukista eniten, kun ne ovat kiinni itse kasvissa.
Sen vieressä on kukonkannus. Suuret, kauniit, syvänsiniset kukat.
Ennen kuin silvoit ne.
Ne saattoivat olla viimeiset elävät kasvit puutarhojen hautausmaallasi.
Yritin vain siivota hieman. - Hitler sanoi niin Euroopasta.
Rupattelu sikseen. Anna kokkini takaisin.
Mitä? Ei. - Minä tarvitsen häntä.
Olisit miettinyt sitä ennen kuin kohtelit häntä kuin saastaa.
Älä ole lapsellinen, anna kokkini takaisin.
Anna hänet takaisin! - En kuule!
Voisit vähän auttaa.
Auttaisin mielelläni, mutta on heinänuhaa ja allergioita.
Pääni paisuu kurpitsaksi, minusta ei ole hyötyä täällä.
Näyttää piirakanpalalta ja salaatilta, mutta balsamiviinietikka tekee ihmeitä.
Hyvää ruokahalua.
Bella. Toivoin, etten joutuisi vetoamaan tähän, mutta teen kuolemaa.
Toisin kuin sinulla, minulla ei ole enää paljon aikaa. Aika on viholliseni.
Suren joka minuutti. Joka kallis sekunti muistuttaa elämäni hiipumisesta.
Kamalaa. En tiennyt lainkaan. - Minulla ei ole ystäviä tai sukua lohtuna.
On vain luonnon kauneus, ja lupaus hyvästä viimeisestä ateriasta.
Minä pyydän, lähetä Vernon luokseni, niin unohdetaan tämä typerä sotku.
Anteeksi, en tiennyt että olet niin vakavasti sairas...
Mitä sinä teet? - Älä kuuntele moisia.
Hän tekee kuolemaa. - On tehnyt jo 10 vuotta.
Anna kun arvaan.
"Aika on viholliseni, suren joka minuuttia ja sekuntia."
Tai "minulla ei ole ystäviä tai sukua lohtuna. Ei mitään."
Sekä että. - Hyvä. Hän käy epätoivoiseksi.
Voitteko uskoa?
Pilvet näyttävät vaihteen vuoksi väistyvän-
joten eräät meistä saattavat todella nähdä auringon tänään.
Usko jo, on se lukossa.
TYÖAJAT!
Anteeksi, neiti Bramble. Bussien kanssa oli ongelmia.
Ongelma lienee sinussa, ei julkisessa liikenteessä.
Enkä sanoisi mitään, ellei myöhästelysi olisi patologista.
Anteeksi häiriö. Hercule Lamparna?
Lamparna... - Arkkitehtuuri.
Takana oikealla, kolmas hylly alhaalta.
Siellä on myös kirja varhaisista kuvituksista.
Sitä juuri etsinkin. Kiitoksia.
Eipä kestä.
Näkemiin. Kiitos vielä avusta. - Eihän tuo nyt mitään.
Mikä nimesi on? En tiedä kuinka sinua kutsua.
Bella. Bella Brown.
Minä olen William. William Tranter. Kaikki sanovat Billy.
Nähdään taas, Bella.
Billy. Billy Tranter.
Anteeksi, nuori neiti.
Opastaisitteko minut keittotaidon hyllylle?
Kolmas käytävä vasemmalla, kaksi alinta hyllyä oikealla.
Kiitoksia. - Saimme juuri Walker Owenin viimeisimmän.
"Ateria yhdelle-klassisia reseptejä yksineläjille".
Se on hyvin suosittu.
Kiitos, hyvin avuliasta. - Yritämme olla avuksi.
Parasta apua olisi antaa takaisin se perhanan irkku, senkin sydämetön...
Kirjasto on turvapaikka tiedonjanoisille. Vaadimme ehdotonta hiljaisuutta.
Minkä takia alaisillanne ei ole minkäänlaista myötätuntoa-
nälkäiselle, vanhenevalle ja unohdetulle sukupolvelle, joka rakensi tämän maan?
Ulos! Poistukaa heti tai soitan poliisit.
Pidättäkööt hänet. Hän murhaa kasveja, jotka pitävät planeettamme elossa.
Olkaa vaiti ja menkää.
Sinuna pitäytyisin kirjoittamisessa. - Neuvo minua, senkin kurja ukko.
Miksi neuvoisin?
Kolme viikkoa aikaa kunnostaa tämä, muuten nukun pian puistossa.
Minä teen kyllä parhaani.
Jos sinussa olisi hitunen inhimillisyyttä et seisoisi siinä, vaan auttaisit.
Hyvä on, minä autan. Jos saan takaisin kokkini.
Ei. - Kyllä.
Hän ei ole orja. Jos olisit kohdellut häntä ihmisenä...
Hyvä on. Laitan sinulle aterian, senkin solvaava paskiainen.
Loistavaa. Moisia adjektiivejakin osaat käyttää.
Mutten astu jalallani taloosi.
En aio syödä muovirasiasta, kuin jokin junaharrastaja Rucornin asemalaiturilla.
Minä laitan ruokasi, sinä autat häntä kunnostamaan puutarhan.
Ota tai jätä, Alfie. - Minä otan.
Aamiainen klo 8.00, lounas klo 13.00, ilta-ateria klo 18.00.
Jätän annoksen tähän ja soitan kelloa kahdesti.
Jätän vaikka kirjalliset tarjoiluohjeet, jotten joudu kuulemaan tai näkemään sinua.
Mutta entä...
Puutarhanhoito alkaa kiinnostuksesta ja muuttuu pian intohimoksi-
joka voi herätä hetkessä...
"...vain astumalla ulos."
PUUTARHAN LÖYTÄMINEN
"Aito puutarhuri saa suuremman ilon-
yhden siemenen seuraamisesta kukintaan asti-
kuin rikas voi koskaan saada täydellisesti leikatusta nurmikostaan."
Hän on aina pitänyt tuota kirjaa tarkasti ulottuvillaan.
Kiitoksia kirjasta. Kuvitus on loistava.
Luitko sen? - Joka sanan.
Miksi sitten puhut kanssani? Töihin siitä tai saat häädön.
Entä nyt? - Nyt kaivamaan.
Vernon? Kuuletko?
Mitä? - Ei verimakkaraa aamiaiselle tänään.
Selvä.
Sinäkö luit kirjan? - Kyllä.
Mitä tämä on? - Multaa.
Jos jätät rikkakasvien juuret maahan, ne kasvavat takaisin jo kaivaessasi-
ja kuristavat uuden luomuksesi hengiltä.
Kuin aikapommi.
Kaiva kaikki ylös ja revi juuret pois.
Menen nukkumaan.
Jo oli aikakin. Täällähän voi kuolla nälkään.
SINÄ TYÖSKENTELET ASIAKKAAT LUKEVAT
Billy! - Bella.
Hiljaisuus.
Anteeksi.
Minä uskoin sanasi.
Mitä tarkoitat?
Vernon kertoi kuulleensa samaa monet kerrat. Sietäisit hävetä.
Epäile vain sellaista miestä, joka muuttaa kertomustaan.
Minä vain toistan itseäni siinä toivossa, että joku joskus aidosti kuuntelee.
Loistavaa.
Tule.
Kuin kipinöitä valtavasta sulatusuunista.
Joissain maissa juhlitaan sateen tullen.
Täällä me vain kiiruhdamme äkkiä suojaan.
Maailman tärkeintä valuuttaa.
Mutta vehmaassa maassamme, jossa pidämme monia asioita itsestään selvinä-
näemme sateen vain kalliiden kampausten tuhoajana ja taksikuskien rikastuttajana.
Olet omituinen. - Paraskin sanoja.
Tässä.
Helianthus, jättiauringonkukka. Aloita siitä. Se on tavattoman kaunis.
Se tarvitsee paljon valoa ja lämpöä.
Ne seuraavat auringon kulkua aamusta iltaan-
saadakseen mahdollisimman paljon energiaa.
Se on hyvin älykäs kukka.
Mieti sitä.
Kyllä tänne sentään saattaa tulla vielä puutarha.
Arthurin kirjaan jää koukkuun. Mistä löysit sen?
Hän oli ystäväni.
Arthur näytti minulle tien valaistukseen ja vei minut uskomattomalle matkalle.
Pidä siitä huolta, se on ainoani.
Olen ihmeissäni, että annoit sen minulle. - Niin minäkin.
Arthurkin olisi kai säikähtänyt tarhaani. - Ei, hän olisi nauttinut.
Tyhjä kangas, jolle voi luoda aivan oman mestariteoksensa.
Tule mukaan.
Kuinka puutarha luodaan?
Kuinka luodaan väripaletti? Kuinka luodaan syvyyttä ja rakennetta?
Kuinka pysyä kiinnostuneena huhtikuusta lokakuuhun?
No, aloitetaan näistä lumoavista sormustinkukista.
Ja eri sipulit ja laukat. Tule.
Jatketaan tähtihyasinteilla ja häikäisevän värikkäillä daalioilla.
Nämä syvän sinipunaiset salviat, jotka kukkivat aina pakkasiin saakka.
Sitten helokit ja loistavan vihreät saniaiset.
Ja kiipeilevät elämänlangat.
Illakko... Katso.
Ukonhattu, niin kaunis ja tappavan myrkyllinen.
Siinä on kiintoisa ristiriita.
Lilja kultaisessa loistossaan, hanhentatar-
koristetupakka ja härkylä. Tule.
Kämmekät.
Upea sinisarjalilja.
Lista on loputon.
Kauniisti järjestetyn kaaoksen maailma.
Kaaos, ei katastrofi. Ellet ymmärrä eroa, me emme pääse puusta pitkään.
"Me"?
Sanoit "me". - Roskaa.
Kahdessa viikossa sekasorrosta puutarhaksi.
Bella?
Onko kaikki hyvin? - On, päästelin vain höyryjä.
Selvä.
Mikä sinut tänne toi? - Käyn täällä joka sunnuntai.
Hellität paineita viikon jälkeen? - Niin.
Ja syötän Sidiä. - Mikä se noista on?
Tuo nukkavieru.
Oli varmaan aikoinaan komistus. - Niin olikin.
Oletko täällä töissä? - En sentään.
Käyn täällä piirtämässä, teen luonnoksia ja mietin.
Olen keksijä. Numerot ja pikkuosat ovat erikoisalaani.
Ideat vyöryvät päälle liian nopeasti. Olen pelkkää vasenta aivolohkoa.
Minun aivoni eivät toimi ollenkaan. - Tuohon en usko hetkeäkään.
Tiedät niin paljon. Kaikki kirjat, kirjailijat, hyllyt.
Työskentelen siellä vain, kunnes kirjani julkaistaan.
Jännittävää. Mistä se kertoo?
Se on lastenkirja, mutta se ei vielä...
Siis tuota...
Siinä ei ole toistaiseksi juonta. - Uutta luovaa.
Maistuisiko tee?
Kiitos.
Pidän siitä mekaanisesta linnustasi.
Miten ihmeessä tiedät siitä?
Sinulta jäi kirjastoon paperi.
Ahaa, se mekaaninen lintu.
Minun pitäisi tästä... - Haluatko nähdä sen?
Lintuni. En asu kovin kaukana. - Minun oikeasti pitäisi...
Kukaan ei ole nähnyt sitä. Ketään ei ole pyydetty.
Olisi epäkohteliasta kieltäytyä.
Kai minä voisin... - Hienoa. Tule.
Tätä tietä.
Vanhempien kuoltua George sai asunnon kaupungissa, Edward mökin ja minä tämän.
Tämä on hieno. - Sain esikoisena valita ensin.
No niin.
Nyt...
Sergis on kiintoisa. Sillä on kilpikonnan ruumis ja jäniksen moottori.
Kaipaa vielä työstöä.
Ja täällä...
Tässä on itse vetonaula.
Tämä on Luna.
Se käy valolla.
Siis aurinkovoimalla? - Myös kuunvalo käy.
Siitä Luna. - Siitä Luna.
Rakastan sitä. - Kiva kuulla.
Sinä olet kirjailija, Bella. Kerro satu Lunasta.
Luna ei ole aina osannut lentää. - Niinkö, miksi?
Kauan sitten, ennen kuin maailma oli pyöreä-
Luna ja sen lajitoverit elivät syrjäisessä metsässä.
Niillä oli pikkuruiset siivet, mutta ne eivät osanneet lentää.
Ne etsivät ravintonsa maasta-
ja pysyttelivät enimmäkseen omissa oloissaan.
Luna menetti vanhempansa hyvin pienenä.
Heidät vietiin Lunalta.
Noin vain, ilman selitystä.
Se oli vasta lentänyt pesästä, eikä tiennyt vielä mistään mitään.
Se oli huolissaan kaikesta.
Se kävi äkkiseltään syömässä toisten lintujen nukkuessa-
ja metsän kylpiessä kuunvalossa.
Se oli sellainen pikku ruipelo.
Erakko.
Elämä kulki eteenpäin, kunnes Luna eräänä päivänä näki kiltin matkamiehen-
jolla oli kädessään ihmeellinen ja kaunis esine, ja...
Ja mitä?
Siinä kaikki toistaiseksi.
Haluan tietää, miten se jatkuu. - Niin minäkin.
Potkitko minua, hra Stephenson? - En, kannustan vain nousemaan ylös.
Jos et huomioi kannustustani, alan oikeasti potkia.
Tässä menee iät ja ajat.
Kaikki tärkeä vie aikaa. Pikalukea voi, mutta puutarhaa ei voi pikahoitaa.
Sano tuo O'Brienille.
Katso tuota.
Mikä se on? - Fragaria virginiana, ahomansikka.
Elämä vain odottaa päästäkseen ryöpsähtämään esiin.
Se etsii valoa. Se jatkaa eteenpäin. Hyvin yksinkertaista.
Se on varmaan ollut hirvittävän roskakasan peitossa.
Niinhän se aina menee.
Olisi pitänyt varoittaa. Pyykkääminen ei kuulu Vernonin vahvuuksiin.
Kuningatar Viktoria oli sinua värikkäämpi. Luot ympärillesi hautajaistunnelmaa.
Hurmaavaa.
Oletko miettinyt tämän tarkkaan? - Viisi tuntia aurinkoa päivässä.
Liljat ovat ainakin 60 sentin syvyydessä. Muut vesikasvit siis ympärille.
Vernon auttaa pumpun suodattimen kanssa. - Kuorruttaako hän sen voitaikinalla?
Koskahan sinne voi laittaa kaloja? - Minä odottaisin, että siinä on vettä.
Suunnilleen koska? - Neiti Brown. Kaiva.
Paljon parempi.
Johtuisiko pakkosyöttämistäsi tarpeettomista lääkkeistä?
Mikä tuo oli? - Huonepalvelu. Aamiainen on vajassa.
Hei, Millie. - Kaikkea sitä ihminen saa nähdä.
Muulla tavoin hän ei ruokaani saa.
Lordi kysyy, onko mukana verimakkaraa. - Ei.
Sano, että se loppui. Se on pahasta hänen kolesterolilleen.
Sinunhan se pitäisi tietää.
Äläkä mene kertomaan, että minä sanoin niin.
Aiotko selittää, mitä tämä on? - En.
Herra Stephenson. - Niin?
Saako kysyä jotain henkilökohtaista? - Ei.
Ole kiltti. - Ei.
Kysy sitten minulta. - Ei tule kuuloonkaan.
En halua tunkeutua pakkomielteiseen maailmaasi enempää kuin on tarvis.
Jäin sanattomaksi. - Olisipa se totta. Ole hiljaa ja kaiva.
En voi. - Mikset?
Se on valmis.
No? - Mitä no?
Etkö aio kiittää minua kovasta työstäni?
Tule teelle kello neljä.
Kuinka kaunista. Fantastista.
Matkustelin nuorena paljon.
Keräsin mitä harvinaisimpien kasvien siemeniä.
Kaikki eri maista, eri värisiä ja tuoksuisia-
ja mikä tärkeintä, niihin kuuluu kaikkiin omat muistonsa.
Vietän päiväni vaalien näitä ihania olentoja.
Mistä nämä ovat? - Iranista.
Vuorenrinteeltä meren rannalla.
Haluatko kertoa siitä?
Tässä, ota nämä.
Ne ovat vanhoja, mutta hyvälaatuisia. Tee niille oikeutta.
Mutta en minä... - Älä mieti, tee.
Mihin jäinkään? - Iraniin.
Aivan. Mazandaranin maakunta Kaspianmeren etelärannalla.
Se on itse asiassa maailman isoin järvi.
Ja tuo oli viimeinen keskeytyksesi, nuori neiti.
Kuljin äärettömältä vaikuttavalla vainiolla-
joka oli syvänpunaisten pionien peitossa.
Palaan hieman ajassa. Saavuin Teheraniin heinäkuussa.
Oli hemmetin kuuma.
Teheran oli suurenmoinen kaupunki siihen aikaan.
Saisitte hävetä. - Anteeksi, olenpa epäkohtelias.
Kinkkua ja piccalillia. Herkullista. - En halua voileipäänne.
Ottakaa säilötty muna sentään. - Kootkaa tavaranne ja poistukaa.
Selvä.
Kirja jää tänne!
Älkää luulko, etten näe teidän kahden puuhia. Iljettävää.
Kiitos vinkistä. Varsinkin piirrokset linnuista...
Ulos!
Bella! Anteeksi, jos jouduit pulaan sen vanhan säkkipillin kanssa.
Sääli, että lensit ulos juuri silloin.
Löysin hienoja viikinkipiirroksia, jotka sopisivat Lunalle.
Voithan näyttää ne nyt.
Ei käy.
En minä millään voi.
Vihollisen kanssa veljeily on jo kyllin paha.
Vaaleanpunaisia vohveleita.
Ne ovat neiti Bramblen. - Hyviä.
No, mitä Lunalle tapahtuu?
Luna oli kauniin pionin lumoissa.
Hän kysyi, mistä matkamies oli sen poiminut.
"Niitä on paljon", tämä sanoi.
"Vuorelta niitä näkee tuhansittain."
"Terälehtien meri-
on niin kaunis näky, että se saa sydämesi laulamaan."
"Mutta kuinka pääsen vuoren huipulle?
En osaa lentää, ja uskaltaudun ulos vain öisin."
Matkamies oli kuullut saman ennenkin.
"Etsit vain harvinaisinta kukkaa maailman korkeimman vuoren huipulta.
Jos todella haluat ne nähdä, tulet kyllä näkemään."
Luna oli yhtä peloissaan kuin innokas.
"Luulen löytäväni isän ja äidin sieltä."
Matkamies hymyili: "Sinulla on paljon opittavaa, lapsi.
Oletko varma, että haluat jatkaa tätä vaarallista matkaa?"
Jatka.
En tiedä, mitä sen jälkeen tapahtuu.
Minun on saatava tietää kuinka se loppuu.
Tuletko kanssani teelle huomenna? Töiden jälkeen.
Kyllä, tulen mielelläni.
Nähdään huomenna, Bella Brown.
Vanhan setrin alla puistossa kello kuusi.
Bella. Herää, Bella.
Billy?
Ei Billy, vaan Vernon.
Nouse jo.
Työ alkaa yhdeksältä.
Hänen nimensä on siis Billy?
Hän on ihana, Vernon. Tapaamme taas illalla.
Mitä herra Ihana mahtaa tehdä? - Hän keksii mekaanisia eläimiä.
Hän saa tuntemaan kuin osaisin lentää.
Kuulostaa lupaavalta. - Nähdään!
SAIT POKTUT.
Mitä?
Potkut.
Mutta Luna tiesi, ettei mikään tielle tullut este-
saisi häntä luopumaan tavoitteestaan.
Hän oli saanut innoitusta ihanan matkamiehen sanoista.
Hän seisoisi Lunan rinnalla.
Mikä on, Bella? - On huono olo.
Koska olet viimeksi ripittäytynyt, poikani?
Bella voi huonosti. - Miksi?
En tiedä. - Hänen on paras ryhdistäytyä.
Minä kerron lohduttavat terveisesi.
Mikä nyt vaivaa, Bella?
Bella?
Mitä mekaanikkoneron kanssa tapahtuikaan, on puutarha saatava kuntoon.
O'Brien tulee maanantaina.
Minulla on tässä suklaavoisarvi. Mutustelen sen nyt ilman lautasta.
Ei lautasta alla lainkaan.
Minä varoitin.
Kylläpä tämä murustaa matolle. - Anna minun olla.
Kuinka potilas pärjää?
Se on parantumatonta, ellei sinulla ole lääkettä särkyneeseen sydämeen.
Voin puhua hänelle, jos luulet siitä olevan apua.
Mutta ihan lempeästi. - Tietenkin.
Bella! Avaa tämä saamarin ovi.
Älä pakota pyytämään toista kertaa.
Näytät kamalalta. - Alfie...
Anna meille pari minuuttia, Vernon.
Mene paistamaan sitä olematonta verimakkaraa, jonka näin keittiössä.
Hyvä on.
Toin sinulle lahjan.
Kysy se henkilökohtainen kysymyksesi.
Ihan mistä aiheesta vain.
Oletko ollut rakastunut?
Hän oli Rose. Vapaa sielu.
Hänestä olin mahtailija.
Ja te rakastuitte? - Niin.
Minulla kesti 20 minuuttia. Hänellä vähän kauemmin.
Olitteko onnellisia yhdessä?
Niin onnellisia kuin kaksi ihmistä voi olla.
Hän sai mahtailuni kuriin.
Matkustimme kaikkialla, jaoimme kaiken.
Hän oli hortonomi, paras kaikista.
Hän siis kirjoitti kirjan. - Niin kirjoitti.
Hänestä Arthur Mildmay kuulosti uskottavammalta kuin Rose Milton.
Siihen aikaan naishortonomin oli mahdotonta julkaista mitään.
Mutta hän oli...
Hän oli terävä. Ja jos hän uskoi johonkin, hän antoi kaikkensa.
Hän opetti minut elämään.
Ja sitten...
Hän kuoli yllättäen lapsivuoteeseen.
Siitä on jo monta vuotta.
Ilman mitään varoitusta. He vain katosivat, molemmat.
Mutta puutarha on auttanut minua.
Rose oli intohimoinen elämän suhteen.
Näen samat siemenet sinussa.
Minua suututtaa nähdä sinun makaavan täällä ja kuihtuvan pois.
Raivaa nokkoset pois, tyhmä tyttö-
ja lakkaa säälimästä itseäsi.
Totta, minä olen tyhmä.
Niin tyhmä, että lankesin valehtelijaan.
Luulin hänen pitävän minusta.
No...
Tiesitkö, että edustin maatani savikiekkoammunnassa?
En.
Tämä poika, josta puhut, tämä robotinrakentaja...
Minun täytynee ampua hänet.
Sitten eräänä yönä, yksin metsässä-
Luna päätti löytää taikakukkaset itse.
Vaikka piti kohdata kauhistuttavia paholaisia.
Hänellä ei ollut enää hävittävää.
Hyvänen aika. Mitä hän oikein puuhaa?
Kaikki muu meni. Emme ikinä ehdi ajoissa.
En piittaa heinänuhastasi. Meillä on paljon töitä.
Nyt hän tulee.
Kerroinhan, että jossain päin maailmaa sade otetaan riemulla vastaan.
Minusta tätäkin rajuilmaa pitäisi juhlia.
Juhlia? Puutarha on raunioina. Niin olen minäkin.
Ei, se teki ihmeitä sinulle.
Puut ja pensaat kaatuivat, mutta sinä pelastit sen ainoan, mikä piti pelastaa.
Sinun pitäisi ottaa vapaapäivä. - Me tarjoamme.
Ei minua huvita. - Se tekisi sinulle hyvää.
Menepä nyt. - Olette molemmat hulluja.
Kukapa täällä ei olisi, Bella. - Milly tulee mukaasi.
Kuhan vain pääsen eroon siitä lääkäristä.
Vasemmalle.
Täydellistä. - Täällä on kovin pimeää.
Mitä...
Hei, Bella!
- Hei, Bella!
Saimme lammen valmiiksi kaloille. Tule.
Tässä sinulle, ja sinulle.
Ja sinulle, jos haluat. Ruokkikaa nyt kalat. Varokaa, etteivät ne pure.
Ovatpa ne kauniita.
Onko hän juonut? - Ole kiltti hänelle.
Totta kai.
Istukaa. Haluaako joku juotavaa?
Mielellään.
Kippis!
Ei teidän olisi tarvinnut. Kiitos taas.
Ilo oli minun puolellani, neiti Brown.
Oli kunnia saada se kirja, nyt kun tiedän sen tarinan.-Sait sen vain lainaksi.
Kun työnnän koiranputkea, saat omaksi. - En minä sitä sitten halua.
Tanssitaanko? - Älä hulluttele.
Kelpaakohan tämä?
Pian se tiedetään.
Anteeksi.
Eugene O'Brien, vuokraisäntä.
Neiti Brown näyttää olevan miesten suosiossa.
Bella!
Tervetuloa, herra O'Brien.
Vernon Kelly, vuokralaisen poikaystävä. - Mitä?
Bella?
Täytyy sanoa, että olen vaikuttunut.
En ole kylläkään saanut lupahakemusta lammenrakentamiseen ja eläintenpitoon-
mutta olen valmis katsomaan sormieni välistä.
Jäljellä on vain yksi asia, vuokrankorotus.-Mikä korotus?
Vuokra seuraa markkina-arvoa. Sopimuksen pykälä 23. Vedenpitävä.
Tämän takia lakijärjestelmäämme ihaillaan kaikkialla maailmassa.
Hänhän teki kaiken itse. - Minäpä jututan O'Brienia.
Mitä sinä täällä? - Tule.
Hänestä ei ole enää harmia Bellalle. - Mitä sanoit hänelle?
Kuka sinä olet? - Billy. Etsin Bellaa.
Muutaman päivän myöhässä.
Naimisissa? En tietenkään. Mistä hän sen sai päähänsä?
Hän näki sinut toisen kanssa. - Hylkäsit hänet puistoon.
Minä olin onnettomuudessa. Siksi en päässyt paikalle.
Minulla ei ollut numeroa. - Mutta osoite oli?
Sain sen aamulla Sorsien adoptioseuralta.
Sorsien adoptioseura? - En tiennyt, että hänellä on poikaystävä.
Ei hänellä olekaan. Mikset soittanut hänelle?
Hän kertoi jo syyn.
Tiedän, mutta painostan nähdäkseni muuttaako hän vastauksiaan.
Mitkä ovat aikeesi Bellan suhteen?
Minä pidän hänestä. Ymmärrän, että olette hänen läheisiään-
mutta puhun mieluummin hänelle kuin olen tässä kuulusteltavana.
William Tranter!
Sinä nolasit ja nöyryytit minut. Mene pois!
Ennen kuin usutan Vernonin kimppuusi.
Bella?
Nuori Billy tässä sanoo, ettei ole naimisissa. Ja minä uskon häntä.
Näin hänet toisen kanssa sinä päivänä, kun piti tavata.
Minä jäin bussin alle silloin. Siksi en päässyt.
Tiedän, mitä näin.
Se oli varmaan George. - Minä tunnen sinut, Billy. Se olit sinä.
Hän on vain 7 minuuttia nuorempi. Olemme identtisiä.
Kaksoset? - Kolmoset.
Meidän kaikkien välillä on 7 minuuttia. George on aika naistenmies.
En valehtelisi sinulle, Bella. Minä...
Kuten juuri kerroin isällesi ja vaarillesi...
En ole hänen isänsä. - En ole hänen isänsä!
Usko minua, Bella.
Pari ystävää soittaa puistossa illalla. Toivoin, että tulisit mukaan.
Bella?
Oletko siellä, Bella?
Tässä olen.
Sinulla käy huono tuuri. - Etenkin sinun suhteesi.
Lähdetkö konserttiin?
Haen sinut puoli seitsemän. Varon jäämästä bussin alle.
Lupaatko?
Nämä ovat loistavia. Mikset ole näyttänyt aiemmin?
Haloo?
Toki.
Haloo?
Mennään, tytöt.
Rakas Bella. Oletan teidän seuranneen hieman pedanttisia ohjeitani-
ja olette puutarhassasi, joka lienee yhtä kaunis kuin oletan sen olevan.
Vernon istuttaa aikamoisen hienon japaninvaahteran.
Katso, että hän tiivistää maan kunnolla ja antaa reilusti vettä, säännöllisesti.
Myönnän, että syyni puun istuttamiselle ovat itsekkäät.
Haluan sinun nimittäin kertovan jälkikasvullesi-
siitä kamalasta ukosta, joka käyskenteli puutarhassasi.
Se on siis istutettu sinulle-
ja tuleville dysfunktionaalisten taiteilijoiden sukupolville.
Tylsät yksityiskohdat ovat, kuten asiaan kuuluu, juristien käsissä.
Mutta kotini kuuluu nyt Vernonille.
Hänellä ja tytöillä on tilalle parempaa käyttöä kuin minulla koskaan oli.
Voit pitää silmällä sitä pöljää, sillä annan sinulle oman asuntosi.
Minä omistin sen. O'Brien parka oli minun asioillani.
Tai sanoisinko vanhan Alfien asioilla.
Olit loistava oppilas ja arvostettu ystävä.
Autoit minua muistamaan elämän hyvät puolet.
Vilpittömästi, Alfred Stephenson.
Kun Luna ahmi näkymää-
hän täyttyi jollain taianomaisella.
Hän näki kaukana Kaspianmeren-
joka ei ole oikeasti meri, vaan maailman suurin järvi.
Luna kiitti matkamiestä.
"Eihän tuo mitään, vaikein on vasta edessä."
"Niinkö?" kysyi Luna. "Nyt sinun on uskottava", sanoi matkamies.
Hän työnsi Lunan jyrkänteeltä. Luna huusi: "Miksi sinä noin teit?"
"En osaa lentää!" - "Sanoo kuka?" mies vastasi.
Tuuli nosti Lunan vuoren ylle, ja hän leijaili.
"Näetkö ne nyt?" huusi matkamies.
"Näen", sanoi Luna liitäessään ilman halki tuulen suhistessa siipien alla.
"Näen tuhansia."
Ja ensi kertaa sataan vuoteen matkamies soi itselleen hymyn.