Rädsla. En liten död som förtär en.
Från det vardagliga till det abstrakta - alla är rädda för något.
Kackerlacka! Döda den, någon!
Jag fick lära mig att man skulle leva med den.
Jag såg andra kämpa emot. Agorafobi, skotofobi, hydrofobi, akrofobi...
Det finns tusentals klassificerade fobier.
Jag kom på ett sätt att ge mina patienter en nystart-
- utan de hämningar och inskränkningar som fobierna innebar.
Kammaren animerar dina fobier till hallucinationer.
Fullständig exponeringsterapi.
Det var där jag hamnade.
Föst till vetenskapens utkanter.
Vi hade tekniken att hitta ett botemedel, men ingen annan såg det.
Klokare personer misslyckades, men inte jag.
Min agenda var uppriktig-
- och jag hittade nyckeln som alla andra hade missat.
Amygdala- den del av hjärnan som känner fruktan.
Alla andra hade behandlat den som nåt heligt-
-men jag gick annorlunda tillväga.
Amygdala fungerar också som en projektor-
- och signalen kan läsas av och, desto viktigare, skickas tillbaka.
Det fungerade.
Jag gick rond efter rond mot rädslan och vann.
Några kolleger påstod att jag var galen och farlig.
Men de var bara avundsjuka.
Men någonting... gick snett.
Slut ögonen nu.
Koncentrera dig bara på ljudet av min röst.
Vill du ha jordgubbe, vanilj eller choklad?
Döda oss inte!
Prata med mig.
Jag vill att du berättar vad du ser.
- Ingenting. - Berätta vad du ser.
- En dörr. - Bra.
Är det dörren till restaurangen?
Jag tror inte det.
Så där, Paige. Fokusera på ljudet av min röst.
Paige, du hör inte på. Fokusera!
Paige.
Fokusera.
Så ja, Paige. Fokusera på ljudet av min röst.
Jag är rädd.
Paige. Det är bara en hallucination! Du behöver bara öppna ögonen.
Paige!
Öppna dörren.
Du behöver bara öppna ögonen. Öppna dem!
Paige!
Ett år senare
Sara? Har strömmen gått hos dig med?
- Det är bra med mig. - Jaså? För att du tände några ljus?
Jag tror att jag har vägglöss. Kan du kolla min nacke? Det kliar.
Det känns äckligt.
- Precis där. - Slappna av!
Ingenting alls. Bara löss.
Skit ner dig. Tänd fler ljus, vet jag.
Tyst med dig.
- Har du din heta dejt där hemma? - Han är väl varm nog.
- Minns du hans kompis som jag nämnde? - Nej.
- Du vet inte vad du missar. - Låt mig avsluta studierna först.
- Det handlar om... - "Uppoffringar." Bespara mig talet.
Tyst, jag skrattar sist när jag blir en underbetald lärarassistent.
Tack och lov.
- Gå ut nu, jag har skola tidigt. - Du kunde lära dem nåt.
Ut. Ut!
Kom igen, han är rätt snygg. Och mörk. Du gillar ju det.
Ju mörkare, desto bättre.
Okej...
Herregud...
Hallå?
Osborn, är du galen?
De senaste dagarna har jag gjort allt nån kan begära!
Det är en tidsfråga innan checkarna studsar.
- Hej. - Var fan är du?
- På kliniken. - En abortklinik, hoppas jag.
Det är nog ingen fara. Jag ville bara prata med Andover.
Kunde du inte ringa? Det är fyra timmars bilväg.
Stället ser för jäkligt ut. Det går nog inte så bra.
Jag hörde Bauer. Nåt har hänt här.
Jag hatar den gamle straffången. Värsta våldtäktstypen.
Jag såg en artikel om en insekt från Japan. Den sprutar syra i ens ögon.
Jag måste lägga på. Jag kommer hem sen.
Hallå?
Dr Andover?
Vi pratade om hur viktigt det är att du återser de här bilderna.
Koncentrera dig bara på ljudet av min röst. Och andas.
Sara! Det är inte på riktigt!
Dr Andover?
- Dr Andover. - Vi har stängt!
Kom igen, det går bra. Kom.
Det går bra. Kom.
Hallå! Kan man få hjälp här borta? Jag har kört i fem timmar.
- Du är väl Dylan Dunn? - Just det. Du är Sara.
Jag minns dig. Caylee mår dåligt. Hon måste träffa doktorn.
- Vad är det med Caylee? - Hon måste till doktorn.
Hej, Caylee.
- Varför äter du inte? - Jag kan bara inte.
- Jag ska hämta nåt att dricka. - Jag stannar hos henne.
Det gick ju så bra för dig. Berätta varför du inte äter.
Jag vet...
Jag vet att du såg det. Du såg honom också.
Va?
Hallå?! Kan jag få hjälp? - Hur är det, Caylee?
- Vad fan är det här för skit? - Förbered henne.
Vi har ju stängt...
Jag tar henne. - Kom igen, upp med dig.
Varför tror du att du hade ett chockåterfall?
Det var så... verkligt.
Masken, pistolen... Jag kände lukten av krut.
Visst, några dagar efter kammaren-
- men du har inte haft en session på ett år.
Det finns inte ett enda dokumenterat chockåterfall på 20 år.
Varför får jag inte prata med dr Andover?
- Vad var det för grej han låg i? - Oroa dig inte för det.
Det har alltid varit en hemlig del av processen.
Även om han inte ser det du ser är det emotionellt påfrestande.
- Varför använder han inte kammaren? - Det vore kontraproduktivt.
Och kanske farligt. Han är den ende som kan sköta den.
Han har ingen rädsla att behandla.
Jag vet inte vad som pågår, men vår skräck återkommer.
Vad är det för svart gegga hon projektilspydde över mig?
Jag trodde att det var galla, men det är tjockare, mer trögflytande.
Vi har aldrig sett nåt liknande på kliniken.
Är det nåt du undanhåller för mig?
Det är Paige.
Paige Peterson?
Hon är död.
- Va? Hon mådde ju bättre. - Ja. Ett tag.
Hon kom tillbaka långt senare för att prata med Andover.
Precis som jag gör nu.
- Dog hon i kammaren? - Jag kan inte ge dig detaljerna.
Jag har redan sagt för mycket.
Jag är rädd att du slösar bort din tid här.
Jag stod ut med hallucinationerna i kammaren-
-sov med ljuset tänkt, jag gjorde allt.
Caylee är tydligt sjuk. Jag tänker inte åka.
Sara...
Jag ifrågasätter det inte. Satsar man allt, kan man vinna.
- Det är så jag gör. - Ännu en pokal.
Försök att slappna av.
Vi ska ge dig nåt mot smärtan.
Caylee är mycket sjukare än när vi började.
Hennes sitofobi och dysmorfofobi är så illa att hon dör om hon inte äter.
- Hon blev ju botad förra året! - Vi måste testa henne mer.
- Lägg henne i kammaren, bara. - Det är tydligen inte aktuellt.
Var tusan är doktorn?
Jag arbetar på en reservplan och hoppas att Andover går med på den.
- Caylees liv kan hänga på det. - Jag stannar och hjälper till.
Har du en ren tröja och nån ledig plats?
Jag har gjort det du bad mig.
Och du lovade mig.
Ge mig det jag vill ha.
Jag behöver det.
Paige Peterson, tillägg.
I eftermiddags hade jag...
Du har tid för bubbelbad men inte för att prata med mig?
Förlåt, jag...
- Jag förstår inte vad som händer. - Inte jag heller.
Det har varit rätt påfrestande här på sistone.
Jag hörde om Paige.
- Det var en olycka, eller hur? - Nej.
Jag var ansvarig för henne.
- Jag ville hjälpa henne. Er alla. - Du hjälpte mig. Räddade mitt liv.
Jag såg skytten.
Skytten?
- Nej, det har aldrig hänt förut. - Fördröjt chockåterfall.
- Det är nog dags för en session till. - Paige var en session till.
Allt gick bra, men på nåt sätt tappade hon bort sig.
Hon tappade bort mig. Jag kunde inte nå henne.
Jag tog hand om henne i flera månader.
Hon behövde inte syre eller respirator. Hur är det möjligt?
Jag märkte. Jag kunde se-
- att hon fortfarande led, och var livrädd.
Hur tog det slut?
Jag bara stängde hennes ögon.
Så var hon borta.
Jag uppskattar att du vill hjälpa till-
- men... jag kan bara inte hålla på med det här längre.
Om du ursäktar mig. Jag har en del saker att göra.
Vet du att Caylee spyr sånt där svart som du har i provröret?
Det skulle du veta om du kom ut från kontoret.
Och tyvärr, jag åker inte härifrån. Skräckkliniken är öppen.
Ingen kan få reda på det här.
Fan! Jag hatar den här skiten!
Det är Osborns problem. Hon får säga det till doktorn.
Helvete också.
Du stal el för miljontals dollar. Är detta ett problem för dig?
Din mamma är ett problem.
Vi bär upp den här jäveln. Jag tar eltestaren på ryggen.
Fan heller. Andover förstörde elförsörjningen där uppe.
- Du måste komma på nåt, snabbt. - Hur mycket får vi?
Så mycket att vi aldrig behöver jobba här igen.
- Eller göra nåt olagligt. - Det är ju bra.
Jag hatar den låten.
Jag kopplar ihop några generatorer och kan få igång den till i kväll.
Ja.
Du, älskling...
De kommer att ha dig kvar över natten. De ska få dig att må bättre.
De ska göra det utan skräckkammaren.
Nej! Du måste få in mig där, vad det än krävs.
- Vill du förlora mig? - Nej, för helvete.
Det känns som att jag redan har förlorat för mycket av dig.
Jag ska fixa in dig. Jag gör vad som helst för dig.
Det gillar jag.
Paige? Var är vi?
Vad hände med dig? Vad hände i kammaren?
Du trodde att du byggde en låda, men det var en dörr.
Dörr? Vad för dörr?
En dörr för mig.
Varje gång du lägger nån i den där saken-
- blir det fler sprickor. Jag kikade genom sprickorna du skapade.
Det blev lite enklare att vrida.
Jag släpper inte igenom dig igen.
Paige Peterson.
Kvinna, 26 år.
Avliden.
Den här svarta substansen-
- tycks framkalla hallucinationer vid kontakt.
Det får mig att tro att det är nåt slags fobiskt restämne.
Skräckavfall, kan man säga. Varför har det inte visat sig tidigare?
Caylee.
Visa mig.
Var?
Jag förstår.
Om det är det du vill.
Jag är dödshungrig. Är du hungrig?
Mamma bjuder ju på middag.
Ja, men jag måste äta nåt först. Vi kanske kan ta nåt i närheten.
- Hej! - Jag såg ett videoklipp med dig.
- Hur såg mitt hår ut? - Du hade ju hjälm, dummer!
Det var coolt. När ska du lära mig volter?
Aldrig. Din syrra skulle döda mig.
Vill du ha en milkshake på Eli's?
- Det är ju iskallt! - Det är varmt där inne. Vad sägs?
- Milkshake? - Okej.
Kom då.
Fan, raring. Jag är ledsen för det här.
Jag hatar de här rackarna. De tuggar på mina kablar.
Hur får man en ekorres svans?
Man svansar fram till den.
Osborn, kom till receptionen för patientmottagning.
Mrs Patton.
Jag är Osborn, terapeut och specialist på PTSD.
Hej.
Jag heter Sara.
Han har inte pratat sen skjutningen.
Blake.
Vi tar dig till undersökningsrummet. - Bauer.
Vill ni slå er ner?
Det här är inte vad jag väntade mig.
Det har inte alltid varit så här.
Har du varit här förut?
Jag kom själv hit efter incidenten.
Dr Andover hjälpte mig. Han botade min skotofobi.
Det är mörkerrädsla.
Varför kom du hit med Blake nu?
På natten, bara i några minuter och inte varje natt-
- är det som om han ser nåt som verkligen skrämmer honom.
- Nåt som har med incidenten att göra? - Jag vet inte.
Inget kan få honom som han var förut.
Men jag står inte ut med att nåt plågar honom-
-utan att jag vet vad det är.
Han är på rätt plats.
Killen kan knappt röra sig, men gör sig själv illa av skräck varje natt.
- Vi kommer att hjälpa Blake. - Hur då?
Genom att ge honom vätskor och en slickepinne?
Det här är skit!
Killen lider. Caylee är nära döden, men han vågar inte använda kammaren?
Han sa att han aldrig skulle svika oss. Det är det han gör just nu.
Innan du blir arg...
Det här är ditt livsverk.
Jag lät reparera det. Två av dem är i väntrummet.
Det du och lådan har gjort för min klaustrofobi...
Det är inte över, och det vet du.
I 20 år hade jag inte anledning att tvivla på att det här var botemedlet.
En magisk kula. Jag trodde att jag gjorde allt rätt.
Det gjorde du! Paige var en hemsk olycka. Det händer inte igen.
Jag vill inte att nån annan skadas.
Vi kan rädda pojken. Han är ett offer från skjutningen.
Han var så svårt skadad att vi aldrig upptäckte honom.
Kan vi inte ge hans mor lite frid?
Jag vet inte om jag kan.
Jag vet inte.
Det kan du.
Du kan.
Du kan, och då kommer du att se-
- att det inte finns nåt att vara rädd för.
Oroa dig inte, doktorn.
Ha lite tillit.
- Varför tar vi trapporna? - Hissen är trasig.
Varför ligger det i källaren?
Hissen är trasig.
- Vi ska lämna dig i fred. - Nej, stanna den här gången.
Med tanke på patientens tillstånd är det här nåt nytt för oss båda.
Den här vägen. Kammaren är en väldigt privat upplevelse.
Dr Andover får inte bli störd.
- Ska ni inte söva honom? - De drömmer inte. Patienten sover inte.
Nu... Slut dina ögon...
...och lyssna bara till ljudet av min röst.
Du måste slappna av och lyssna till ljudet av min röst.
Vi ska tillbaka...
...till restaurangen dagen då skjutningen inträffade.
Restaurangen är full av folk som äter middag.
Blake... vad ser du?
Blake? Är du där ännu?
Blake, fokusera.
Fokusera! Du fokuserar inte.
- Hans puls stiger, vill du sluta? - Nej!
Blake. Blake!
Vad händer?
- Bauer, kom och hämta henne! - Följ med mig.
Lampa.
Vi ska ta dig härifrån. - Bauer, stolen.
Vi har dig.
Du har kommit till Megan. Lämna ett meddelande, så ringer jag upp.
Ring tillbaka, snälla! Jag börjar oroa mig.
Flickvänsproblem?
Du, jag behöver få tillgång till en bil.
Jag kan nog ordna det. Men det kostar.
Dra åt helvete.
Har vi problem här?
- Nej, vi bara larvar oss. - Jag får inte tag i Megan!
Mr Bauer, åk och hämta den unga damen.
- Nu! - Okej.
Ursäkta mig.
Tack.
Jag förstår inte kammar-grejen. Ni är helt besatta.
Du förstår inte.
Allt bleknar när man är där inne. Man behöver inte vara rädd för nåt.
- Det är skitsnack. - Vad menar du?
Rädsla är nåt ursprungligt. Bebisar föds med det.
Den tillhör vår genetiska kod. Vår art har överlevt på grund av den.
Rädsla har ingen plats i min värld.
Och nu bygger en snubbe en låda och vill leka gud med oss.
Inte en chans.
- Jag behöver inte ligga i nån låda. - Glöm att du får ligga hos mig.
- Du var patient, va? - Nej, jag låg bara i lådan en gång.
- Hon visade dina galna cykelvideor. - Vad säger han om sin första gång?
- Det var inte särskilt trevligt sagt. - Var inte ett svin.
Vi ska gå och äta inomhus.
Det krävs bara en skjutglad jävel, så kan ingen styra maskinen.
Visa lite respekt. Lite bara.
Han hade inte lika stor tur som vi andra den kvällen.
- Hjälp! Hallå! - Megan, ditt gamla rum väntar på dig.
- Varsågod. - Underbart.
Jag har saknat dig. Du är en riktig jävla solstråle.
Som vanligt leder ni ligan i gästfrihet.
"Gästfrihet..." Jag ska nog visa dig.
Tack och lov!
- Jag var så orolig. Mår du bra? - Ja.
Jag trodde att det skulle gå över.
Jag har så mycket att berätta.
Jag ska ta en dusch. Vi ses efter sessionen.
Kom hit. Kom hit.
- Vad är det? Är allt som det ska? - Nej.
Inte? Vad är det?
Nu... ska du bara fokusera på ljudet av min röst.
Nu... ska du tillbaka...
Du ska återvända till restaurangen.
Är du där?
Är du på restaurangen? Du ser din pojkvän.
Du ser Dylan.
Jag är trygg.
Jag ser dem.
Jag vill att du berättar exakt var du är.
- Jag är trygg. - Bra.
Nu är det bara en liten stund till incidenten.
Ser du nån närma sig dörren?
Jag ser honom.
Ser du din bror?
Ser du lille Kevin sitta mittemot dig?
Jag... Jag ser honom.
Vad har han på sig?
Se det framför dig. Vad äter du?
- Se allting framför dig. - Jag vill inte minnas allt!
Det är det du ska göra. Lita på mig.
- Titta på din bror nu. - Nej!
- Jag kan inte. - Titta på Kevin!
Få mig ut härifrån!
Jag vill att du ska se allt.
Ta mig härifrån!
Det är smärtsamt att återuppleva den dan, men du kan inte gömma dig.
- Gage ska hjälpa dig till ditt rum. - Det där skulle ju inte hända!
- Han lovade mig! - Jag ska hjälpa dig.
Släpp mig! Jag är ingen krympling! Jag sitter inte i rullstol!
Akta på dig!
- Det handlade inte alls om mat. - Nej. Verkligen inte.
Hej, får jag komma in?
Det är okej.
Vill du veta en hemlighet?
Jag har alltid varit rädd för mörkret.
Ända sen jag var liten... i mitt sovrum.
När skjutningen hände...
...följde killen efter mig. Mig och bara mig.
När han började skjuta sönder lysrören...
Då var jag inte ens rädd för honom.
Jag var rädd för mörkret.
Jag var rädd för monster i mörkret.
Hur som helst...
Dr Andover hjälpte mig verkligen.
Tills nyligen.
Jag börjar tro att det kanske är smart att vara mörkrädd.
Det är okej...
Det är okej.
Jag ser monster... också.
Jag ser mons...
Sara, dr Andover vill prata med dig.
Jag är snart tillbaka.
Blake?
Hur är det fatt?
Vad är det för fel?
Helvete!
Ja, hårdare!
Hårdare. Gör mig illa!
Gör mig illa, för fan! Hårdare!
- Hårdare! - Vad fan är det med dig?
- Kan vi inte vara normala? - Ut med dig! Ut!
- Du är oduglig. - Det här är idiotiskt.
Ut.
- Han rör på sig igen. Han pratar. - Jag vet.
Blake rörde på sig!
- Hans hjärnaktivitet har tredubblats. - Varför är inte det fantastiskt?
Det som händer med Blake är helt enkelt inte möjligt.
Kammaren funkar inte så. Kammaren botar inte skottskador.
Den öppnar bara dörren till en del av hjärnan som folk håller stängd.
Varför sa du till hans mamma att det här skulle hjälpa?
Vi kunde kanske förbättra hans funktionalitet en smula-
- men det här? Det här är omöjligt. Det är farligt.
Eller ett mirakel. Eller åtminstone en riktigt jävla bra bieffekt!
Varför ringer du inte läkartidskrifter och säger att det funkar igen?
Jag uppfann den jävla grejen! Jag vet vad den kan göra!
Det här kanske får dig att förstå.
Blakey? Blakey? Hur är det med dig?
Vad ser du? Vad är det? Det är ingen fara med dig!
Du är hos mamma. Mamma är här.
Här är amygdala, den del av hjärnan där rädslan genereras.
Fram till i dag var Blakes hela frontallob svårt skadad av kulan.
Fullständigt oemottaglig.
Det är nåt med kammaren. Den gör nåt med er, av nån anledning.
Sara, titta inte på mig så där.
Jag vet att det låter vansinnigt, speciellt från en vetenskapsman...
Jag är verkligen rädd att det är ett ondskefullt väsens verk.
Du får inte lägga av.
Det går bara inte.
Och varför skulle en ondskefull kraft vilja göra Blake smartare?
...varför skulle en ondskefull kraft vilja göra Blake smartare?
Så att han kan känna skräck igen.
Hur illa är det?
Inte så illa.
Ta ett djupt andetag. Jag måste skära, okej?
Okej.
Ta ett djupt andetag. Slappna av. Andas.
Du kommer att känna en del tryck nu. Man måste klämma ihop det.
- Det gör ont! - Ta ett djupt andetag och var stilla.
- Det kliar. - Jag vet. Andas bara.
Var stilla så att jag kan göra rent det.
Det gör ont.
Det känns som om nåt kryper runt där inne. Är det nåt där inne?
Vad fan är det där?! Vad är det?
Hej, får jag komma in?
Visst.
Jag visste inte att du har tatueringar.
- Gjorde det ont? - Jag vet inte.
Minns du nånting?
Vad minns du om den där kvällen?
Sara...
Jag får minnesblixtar... i kammaren.
Det är inte som ni andra.
När kommer din mamma och hämtar dig?
Jag vet inte... och jag bryr mig inte.
- Hon verkar lite överbeskyddande. - Ja...
Så kan man uttrycka det.
- Men hon bryr sig. - Kan vi sluta prata om henne!
Förlåt mig.
Vet du vad som hade varit trevligt? Om vi hade känt varandra innan...
...den där skiten hände.
Det hade jag gillat.
Hörnlampan. Patientrum 2A.
Helvete! Vad fan gör du? Var hittade du den där läskiga grejen?
- I källaren. - Den är vrålläskig.
- Var inte en sån fitta. - Du skrämde skiten ur mig!
Din skämtsamme jävel!
- Fan också. - Sköter du inte ditt jobb?
Jo, precis som din mamma: åtta timmar om dan!
Vi måste kanske byta lite kretsar. Fan.
Vi måste vara redo på reservström ändå. Det blåser upp till storm.
Vad fan?
Jag är glad att du och Sara kommer överens.
Hur mår du?
Bra, tack.
Under din session i kammaren, såg du nåt underligt?
Hörde du en röst som inte var min som försökte prata med dig?
Får jag?
Masken från restaurangen. Var det den du såg?
Jag förstår hur traumatiskt det minnet kan vara för dig.
Otäckt.
- Blake. - Det är en otäck mask.
Det är bara en mask.
Alla bär masker varje dag. Vi gömmer oss bakom sociala masker.
Vi kunde inte överleva utan dem.
Det som skrämmer dig är inte masken.
Det som skrämmer dig är vad den står för.
Jag måste fråga dig nåt som du inte kommer att tycka om.
Det kan göra dig upprörd.
Varsågod.
Jag måste få veta exakt var du satt i den där restaurangen.
Jag vet inte.
Okej. Vad hade du på dig?
Minns du det?
- Vad åt du? - Jag vet inte.
Pommes frites. Hur kom du dit? Med vem?
- Vad åt du? Vad hade du på dig? - Jag vet inte.
- Du kan göra det. Svara! - Titta på mig.
Du vet ingenting.
Doktorn, ni måste följa med.
- Var du ens där den dagen? - Doktorn?
- Källaren. Det är insektstjejen. - Blake har utvecklat nekrofobi.
Jag borde förbereda ett rum ifall det värsta skulle hända.
- Jag vet inte ens vad det värsta är. - Vad ska jag annars göra?
Hon river sig i bitar.
Här inne har vi åtminstone en chans att nå fram till henne.
Eller så kan nåt annat nå fram till henne.
Gumman, jag vill att du sluter ögonen.
Megan? Megan?
Nej!
En maskerad man har skjutit ihjäl sex personer på en populär restaurang-
- inklusive en sjuårig pojke. Polisen söker efter gärningsmannen-
- som uppges vara maskerad och tungt beväpnad.
- Kom igen, din jävla grej. - Vad händer med belysningen?
Strömmen sviktar, men dr O. tycker att jag ska sätta ihop sängar till dårar.
Din kompis är nere i kammaren. Hon fick spel.
- Megan? - Just det.
Kan du visa vägen?
Jag är trött på att vara husa. Kom, jag ska visa vägen.
Fan!
Megan! Säg nånting!
- Öppna den! - Megan?
Megan, säg nåt. Titta på mig.
Bauer, kom ner till kammaren nu!
Vi tar ut henne.
Lägg ner huvudet där. Vad är det med henne?
Jag hittar inte Andover. Han är borta.
- Vad är det för fel med hennes ögon? - Hon blinkar inte ens.
Det var likadant med Paige. Omöjligt låg puls och blodtryck.
Hon borde vara död. - Det är ingen fara.
Stäng inte hennes ögon. Inte ens en liten stund.
Hon behöver riktig läkarvård.
Jag kan utföra sjuksköterskesysslor, men inget är som det ska här.
- Hon måste till sjukhus. - Jag kan bära ut henne.
- Nån måste åka till sjukhuset. - Sällan.
Dörrar och fönster är igenklibbade med den här smeten.
- Vänta... Jag får ingen mottagning. - Inte jag heller.
Jag vet inte vad det beror på, men vi är körda.
Jag behöver mer saker. Om hon vaknar upp ur det här-
- behöver vi extra filtar för att få upp hennes temperatur.
- Jag är snart tillbaka. - Nej, ingen vet vad som pågår här.
- Du borde inte springa runt ensam. - Jag tar risken.
Fan, vad läskigt!
Paige.
Snälla, hjälp mig.
Jag vet vem du är.
Jag släpper inte igenom dig igen.
Dörren är stängd.
Du tar så mycket mat från mitt bord.
Jag ska tillbaka.
Du är hemma nu.
Enligt kroppstemperaturen borde hon vara död. Jag kan inte nå henne.
Det är som om nåt annat inte låter henne dö-
- och håller henne i tillstånd som är värre än döden. En loop av skräck.
Jag försökte dumt nog radera en nödvändig mänsklig funktion-
-vår äldsta känsla.
Nu vill rädslan själv leva och andas på egen hand.
Jag tror att ett väsen försöker ta sig in i vår värld.
Rädslan själv kanske planerar att använda oss alla som ett kärl.
På tiden att du kom hit. Hjälp till.
Din late jävel.
Kom igen! Sluta kolla i porrtidningar!
Den här grejen fixar inte sig själv.
Vad fan är det här?
Vad fan?
Det var ett gevär. Vi måste härifrån.
- Hur ska det gå till? - Jag ska hitta på nåt.
Helvete!
Vad händer? Hittade du honom?
- Bauer, kan du gå och hitta Andover? - Den behöver mig.
Den vill att jag ska gå med. Jag vill inte.
- Bauer? - Jag vill inte vara med.
- Vad är det med dig? - Det här är dörren.
Du tror verkligen att han ska låta mig gå härifrån.
- Vem fan pratar du om? - Han kommer.
Bauer, kan du vara snäll och hämta dr Andover?
Vad är det med dig? Bauer!
Du fattar fortfarande inte. Han kommer.
Det är så man går!
- Hör du honom? - Du yrar.
Jag tryckte på fönstret. Det tryckte tillbaka. Det låter mig inte gå.
- Nej! - Det är ingen fara.
- Det är snart över. - Nej, jag har en idé.
Caylee!
Bauer!
Du lovade! Du lovade att jag skulle få vara med honom!
Ta mig härifrån!
Försvinn!
Jag håller mina löften. Vill du träffa Kevin?
Värre än döden. En loop av skräck.
Mina hundratals fobisessioner svälter ut den där saken.
Den är obeveklig och tålmodig.
Den måste äta, och tänker inte ge ifrån sig sin föda.
Dr Andover?
Ha lite tillit.
Är det...? Är det du?
Ha lite tillit.
Mår du bra?
Allt kommer att bli bra.
Värre än döden.
En loop av skräck.
Andover?
Andover!
Nej! Herregud!
Sara, en sak hade du rätt i.
Ibland är det smart att vara mörkrädd.
Blake!
Det här är inte du. Det är inte du, Blake.
Säg mig då varför masken känns så bekant?
Du har ingen mask på dig. Känn på ditt ansikte.
Du dödade dem allihop! Du borde vara död!
Jag kommer ihåg dig.
Det var jag. Det var jag.
Jag gjorde det! Förlåt mig!
Blake, vi måste härifrån!
Nej!
- Hur tog det slut? - Jag bara stängde hennes ögon.
Fan!
Dylan.
Vill du träffa Kevin?
Megan! Sluta!
Släpp!
Det finns inget kvar att frukta.
- Det är bara vi. - Jag vet.
Men den kommer tillbaka. Och då är den starkare.
Rädslan dör aldrig.
- Den var ute efter dig hela tiden. - Det var mitt fel.
Jag öppnade dörren.
Då byter vi lås.
Det är nog dags för en session till.
Rädslan är obeveklig-
Den måste äta, och tänker inte ge ifrån sig sin föda.
Jag såg vad den gjorde för att komma åt mig.
Jag är rädd att själva rädslan kommer att utnyttja mig-
- min klinik och kammaren för att livnära sig.
För att konsumera... oss alla.
Slut ögonen nu. Koncentrera dig bara på ljudet av min röst.
Rädslan dör aldrig.