De er ude efter mig.
Jeg vil aldrig glemme.
Jeg vil aldrig tilgive!
Jeg vil leve videre!
Tekster: www.ordiovision.com
Skynd dig nu, Chloe!
-Nu er vi der næsten. -Jeg vil hjem!
-Det går ikke. -Hvorfor?
-Der er ikke sikkert længere. -Jeg vil hjem!
Vær modig, Chloe. Vil du ikke nok?
-Det her er vores nye hjem. -Nej, det er ikke!
Mrs Gray?
-De må være Arthur? -Hyggeligt at møde Dem, mrs Gray.
Kald mig bare Adeline.
Er alt, som det skal være?
Hende, der gemmer sig bag træet, er min datter Chloe.
Hun er ikke vant til store forandringer. Hun har efterladt meget bag sig.
Det er hun ikke ene om. Men vi må kæmpe videre.
-Undskyld, at vi kommer så sent. -Det er ikke så let at finde os.
-Er vi tæt på huset? -Ja, det er denne vej.
-Kommer De langvejs fra? -Kent. Vores gade blev bombet.
-Det var ikke et sted for et barn. -Godt, at De slap væk i live.
-Vi var heldige. -Her er I langt fra urolighederne.
De skal bo i landsbyens ældste og mest afsides bygning.
En del byboere kender ikke engang til huset i skoven.
Så er vi her. Brynhill Manor.
-En herregård? -Var det ikke, hvad De havde regnet med?
-De havde ikke fortalt mig det. -Jeg ville overraske Dem.
Det har stået tomt ret længe.
Det er meget stort og koldt.
Der er tæpper i jeres værelser og lygter.
-Hvordan skal vi kunne bo her? -Det er alt, hvad jeg kan tilbyde.
-Så finder vi selv noget andet. -Der er ikke andet.
Den næste by ligger en times gang herfra.
-Men det er... -Alt, De har råd til.
De har i det mindste tag over hovedet.
Skal vi fortsætte?
Jeg viser Dem rundt.
-Tøm din taske, Chloe. -Men, mor...
Pak nu ud.
Min far købte ejendommen for mange år siden og ville gøre den til vores hjem-
-men han døde, inden den blev færdig.
Jeg har fået en del generøse tilbud fra købere-
-men jeg har sagt nej til dem alle.
Jeg har indset, at jeg ikke har hjerte til at skille mig af med huset.
-Hvorfor lader De os bo her? -Stedet har så meget historie og...
...mystik, at jeg ville lade det stå urørt.
Men Deres brev fik mig til at indse, at det var tid til at åbne dørene.
Det er parat til et nyt kapitel, et nyt formål og en ny familie.
Jeg har stillet en seng ind til Dem der og en til Chloe derinde.
Hvad var det?
Den er... låst.
-Hvor fører døren hen? -Til østfløjen.
-Der er ikke meget at se. -Har du en nøgle?
-Ikke på mig, desværre. -De har mange nøgler i lommen...
Jeg har den ikke, mrs Gray.
Okay.
Vi håbede at kunne bo her i seks måneder eller længere.
De kan blive her så længe, De har brug for det.
Jeg kan kun tilbyde 5 shilling om ugen.
-Jeg vil ikke have noget. -Jeg vil ikke leve af almisser.
Jeg vil bare hjælpe, mrs Gray!
Tak, Arthur.
Jeg fryser, mor.
Er det bedre sådan?
Der sker ikke noget. Her kan ingen gøre os fortræd.
Skal vi nogensinde hjem igen?
Selvfølgelig! Krigen slutter jo engang.
Hvornår?
Det er umuligt at sige.
I mellemtiden må du love mig at få det bedste ud af situationen.
Jeg sagde jo, at vi en dag skulle bo i et stort hus med have.
Tænk at lege skjul mellem alle træerne derude.
-Hvordan skal jeg gøre dig glad? -Det kan du ikke.
-Sig noget til mig! -Jeg savner ham sådan.
Det ved jeg.
Men du er ikke alene. Du har jo mig!
-En skønne dag... -Sig det ikke!
-Hvad?
En skønne dag er vi sammen igen. En dag kommer far hjem!
-Nej! -Far kommer hjem!
-Hvordan kan du sige sådan? -Lyv ikke for dig selv!
Jeg er meget ked af det.
Godnat, Chloe.
Hvad er det, jeg laver?
-Er alt, som det skal være, mrs Gray? -Ja.
Vi skal bare vænne os til tingene.
-Kan jeg gøre noget? -Nej, De har gjort tilstrækkeligt.
Jeg har bare meget at tænke på.
Frygter De, at han ikke kommer tilbage?
Jeg kan ikke bære tanken om, at jeg kan miste ham.
-Skriver han til Dem? -Ofte.
Vi forsøgte at få et barn og diskuterede navne, inden han tog af sted.
Han savner Dem sikkert frygtelig meget.
Chloe har brug for sin far mere end nogensinde.
Føler De Dem aldrig ensom her?
Af og til.
Er De gift?
-Jeg er enkemand. -Det gør mig ondt.
Hun levede livet mere i 30 år, end mange andre gør på et århundrede.
Hvordan kan De holde tabet ud?
Hvordan man håndterer et tab, afgør resten af ens liv.
Det kan gøre en stærkere, eller det kan slide en itu.
Jeg har valgt at acceptere, at tab er noget, som alle bliver ramt af.
Men livet har andre ting at tilbyde, hvis man tillader det.
Noget, som er al smerten værd.
Det tog mig 20 år at indse det.
Mor?
Nu skal du stå op!
Chloe?
Jeg blev meget urolig! Hvorfor svarede du ikke?
Chloe?
Den har jeg ikke set før.
-Hun ser meget uhyggelig ud. -Nej!
Rør hende ikke!
-Er hun din? -Nej.
-Hvad hedder hun? -Det ved jeg ikke.
Vælg et navn.
Hvor fandt du hende?
Det må jeg ikke sige.
Må du ikke sige det?
Hvem har sagt det?
Har hun sagt det?
Det er ikke muligt. Det ved du vel?
Hun er ikke levende.
-Hvad har du gjort med den? -Jeg har ikke rørt mig!
Jeg siger ikke noget.
Vi ser alle syner, når vi ikke har sovet nok.
-Gør du også? -Ja.
Okay.
-Kom nu ned, Chloe! -Hvad foregår der?
-Vi rejser. -Hvad taler De om?
-Kom ned, Chloe! -De kan da ikke rejse.
-De har ingen steder at tage hen. -Jeg fandt jo det her.
-Fortæl mig hvorfor. -Det kan jeg ikke forklare.
-Jeg har gjort alt, hvad jeg kan. -Det er ikke Dem.
Hvad er det så?
De vil tro, at jeg er blevet skør.
Vi er ikke sikre her.
-Stedet her er som alle andre. -Det er ikke sandt.
De vil vel ikke risikere Deres datters liv for at finde et andet sted at bo?
-Er De sikker på, at vi er alene her? -Absolut.
Hvorfor tror De noget andet?
-Jeg ved det ikke! -Jeg ved, hvad De har været igennem.
Jer begge to. Enhver ville føle sig lidt vildfaren.
Men De er ikke i fare her.
-Sæt farten ned! -Skjul, skjul!
-Kom nu. -Chloe!
Kom tilbage! Kom tilbage nu!
Jeg kan ikke høre dig tælle.
...otte... ni... ti. Nu kommer jeg!
Okay, du kan komme frem nu!
-Du gav jo op! -Men nu har jeg dig!
-En gang til! -Gå ikke for langt væk denne gang.
For sent!
-Hvornår er du blevet så hurtig? -Hvornår er du blevet så gammel?
-Denne gang får jeg dig. -Så kom!
En... to... tre...
...fire... fem...seks... syv...
...otte... ni... ti!
Nu kommer jeg!
Jeg ved, at jeg er tæt på.
Du er god, men jeg giver ikke op.
Chloe?
Mrs Gray?
Jeg er kriminalinspektør Nolan.
-Det drejer sig vist om Deres datter? -Ja.
Må jeg se mig omkring?
Jeg har gennemsøgt hele huset syv gange.
-Hun forsvandt i skoven. -Fem mand gennemsøger området.
-Hvor længe har hun været væk? -I over fem timer.
-Er hun løbet væk før? -Nej, det ville hun aldrig gøre.
Nyt hus, problemer derhjemme.
Hun havde ingen problemer.
Var Chloe lykkelig?
-Kan hun lede efter sin far? -Nej!
-Så De, da hun blev bortført? -Nej, men jeg hørte hende skrige.
Der er 20 minutters dagslys tilbage. Vi fortsætter ved daggry.
De kan da ikke stoppe nu! Hun er derude et sted!
-Og De skal hvile Dem, mrs Gray. -Hvile mig?
Min datter er blevet kidnappet, og De siger, at jeg skal hvile mig?
Godnat.
Chloe!
Hun har din datter.
Hvem har hende?
Sig mig det!
Heksen har hende nu!
-Vi har gennemsøgt området, skoven... -Har De fundet Chloe?
-Har De fundet hende? -Vi har en person til afhøring.
Det betyder, at vi nærmer os.
De har ingen idé om, hvor hun er, vel?
Tid, mrs Gray. Vi har brug for mere tid.
-Lov mig en ting. -Hvilket?
Lov, at De ikke holder op med at lede, før De finder hende...
...død eller levende.
-Vi gør, hvad vi kan. -Det er ikke nok.
Må jeg tale med Dem, kriminalinspektør?
-Hvad sagde du til ham? -At han ikke skulle spilde mere tid.
Jeg har banket på hver eneste dør i byen, men ingen har set noget.
Og ingen vil hjælpe med at lede.
Men jeg fortsætter.
Chloe!
Jeg hører hende ånde og fæler hendes tilstedeværelse
Jeg ved ikke længere, hvad der er sandt Mary
Hun ønsker, at vi føler hendes smerte og lider, ligesom hun har lidt
Hun vil aldrig glemme Dukken har hendes hævnlystne sjæl
Heksen har hende nu
Adeline?
Hvad laver du herinde?
Jeg ledte efter Chloe.
-Jeg fulgte efter hende op ad trappen. -Det er ikke muligt.
Jeg så hende! Jeg hørte hendes fodtrin.
Det kan have været skygger på væggen, ekkoet fra dine egne fodtrin.
Jeg hørte hendes stemme!
Vi er alene her. Din hjerne spiller dig et puds.
Hun er her ikke.
Tror du, at jeg finder hende?
Du tror, at hun er død.
-Jeg beder for hende og for dig. -Hvordan kan du være så sikker?
Hvem skrev disse breve?
-Har du læst dem? -De historier er ikke sande!
-"Hun ønsker, at vi lider som hende." -Jeg ved, hvad hun skrev!
"En hævnlysten heks bor i husets vægge." Sæt nu hun har Chloe!
Det her er løgne. Hver eneste af dem!
Løgne.
Sig ikke, at du tror på det overnaturlige?
-Jeg gjorde det ikke før. -Det her er opdigtet!
Hvordan ved du det?
Hvordan kan det være sandt? Hun har en fortid med vrangforestillinger.
Hvem er hun?
Hun hedder Mary. Mary Thomas.
Hun mistede sin mand for et par år siden.
Hun ventede hver dag ved vinduet på, at han kom hjem.
Hun påstod, at han var på vej hjem.
For at lindre hendes smerte tilbød jeg hende at bo her.
Men hendes fantasi tog overhånd.
Hvis man er alene og bange, kan hjernen frembringe frygtelige syn.
Hvad blev der af hende?
På grund af hendes sindstilstand kom Mary på et mentalhospital.
Men sæt nu Mary havde ret?
Kom tilbage til virkeligheden. Vil du ikke nok?
Har du børn?
Har du børn, Arthur?
En dreng.
Hvis der var en chance, hvor lille den end var...
Hvis du gik ad den mørkeste vej for at finde din forsvundne drenge...
Ville du så lukke døren for din overtro?
Eller ville du vælge den mørke vej?
Jeg ville gøre alt i min magt.
Det her er min virkelighed, Arthur.
Alle andre har opgivet håbet.
Hvis hun er i live, så er jeg hendes sidste håb.
Ånder knytter sig ikke til dukker!
Når vi dør, havner vi deroppe.
Ondskab kan tage fat i hvad som helst.
Gør, hvad du finder nødvendigt.
Held og lykke, Adeline.
Forsvundet i 5 dage
Forsvundet i 6 dage
Forsvundet i 7 dage
Chloe?
Chloe? Kan du høre mig?
Mor!
Du fandt mig endelig!
Chloe?
-Det er mig! -Kom nærmere.
-Nu skal vi hjem. -Jeg vil lege.
-Vi skal gå nu. -Nej!
Kom nærmere. Jeg vil lege en leg.
Vi skal gå nu. Vi skal hjem.
Du ser hende hele tiden, ikke sandt?
Din fantasi kender ingen grænser.
Du vil vide, hvor din datter er, ikke?
Fortæl mig det.
Ikke endnu.
Er hun i live?
-Sig mig, hvor hun er! -Hvordan kan du være så modig?
-Hvorfor fortæller du mig det ikke? -Jeg vil se, hvor langt du vil gå.
Jeg vil gøre hvad som helst. Hvad det end kræver.
Se på mig.
Se på mig!
Jeg kan ikke...
Hvis du ikke tør se på mig...
...hvordan vil du så se sandheden i øjnene?
Du er ved at opgive håbet om hende. Ikke sandt?
-Jeg er ikke bange for dig. -Det burde du være.
Vil du fortælle mig, hvor min datter er?
Sig, hvor hun er. Jeg går ingen steder.
Hvor er hun?
Du er ikke parat til sandheden endnu.
Vil du fortælle, hvad der skete?
-Vil du tro på mig? -Ja.
Det hele er sandt.
Mary havde ret. Vi er ikke alene her.
Har du set hende? Har du set heksen?
Hun ved, hvor Chloe er.
Hun håner mig, ser, hvor langt jeg vil gå i min søgen.
Tror du, at hun har dræbt hende?
Det tillader jeg ikke mig selv.
-Undskyld. -For hvad?
Jeg lovede at gøre alt for at hjælpe dig, men jeg tvivlede på dig.
Det er ikke for sent at finde hende.
Jeg må finde ude af, hvorfor heksen har taget min datter.
Marys breve. Jeg må læse dem.
Dem alle sammen!
Hjælp mig!
Mary kom sig ikke over, at manden og barnet blev taget fra hende.
Hendes forståelse af virkeligheden mindskes.
Mary fremviser flere personligheder. Den mest bekymrende er "Heksen".
Hun tror, at heksen tog hendes familie.
Mary er heksen.
-Jeg går ikke herfra. -Det gør jeg heller ikke.
Jeg ved, hvorfor du gør det her.
Du tror, at de tog dit barn fra dig.
Og din mand. Men du tager fejl!
Du ved kun lidt...
Spar mig for dine hævnlystne planer.
Jeg beklager, at du mistede din familie, men jeg lader dig ikke tage min!
-Mor! -Chloe!
-Er du parat til sandheden? -Åbn døren!
Du kunne ikke redde hende. Du lod hende dø.
Dit hjælpeløse, stakkels lille barn døde.
Du dræbte hende, Mary! Du!
Hvordan har du det, Mary?
Kan du huske, hvem jeg er? Mit rigtige navn?
Jeg er dr. Miles Littner, og du har været min patient i snart to år.
Du har vist os mange personligheder. Endelig kan jeg tale med dig, Mary.
-Hvor er jeg? -Det her er en psykiatrisk klinik.
-En tosseanstalt? -Nej. Vi hjælper folk, straffer ikke.
Du har ikke gjort noget galt, Mary.
Begynder tingene at komme tilbage? Din fortid?
Lidt.
Kan du fortælle præcis, hvad du husker?
Giv dig god tid.
Jeg kan huske røg.
Skrig.
Lugten af brændt kød.
Min datter Chloe, som ligger under brokkerne.
Livet, der forsvinder ud af hendes øjne.
For to år siden blev jeres hjem i Kent bombet.
Naboerne reddede dig ud af brokkerne, men Chloe var ikke lige så heldig.
Hun døde den dag.
Jeg kunne ikke redde hende.
Du løb tilbage for at finde hende, men det var for sent.
Du gjorde alt, hvad du kunne.
Du gjorde alt, man nogensinde kunne have gjort.
Krigen har udhulet mange menneskers hukommelse.
Du er ikke den eneste, der har forsøgt at distancere sig fra sandheden.
Du magtede ikke at være dig selv. Du skabte en ny verden...
...en ny identitet i Adeline, som lod dig være en stærk mor igen.
Du forestillede dig Chloe ved din side, og at du beskyttede hende mod farer.
I din fantasi kunne du redde hende.
Men inderst inde var du klar over sandheden.
Og med tiden er sandheden trængt ind.
Du kunne ikke forhindre, at Chloe blev taget fra dig.
Traumet fandt hele tiden veje til at nå dig på de mest forfærdelige måder.
Ved at bistå dig håbede vi, at minderne ville vende tilbage.
Minder, som til sidst ville hjælpe dig frem til sandheden, til Mary.
Virkeligheden har ikke længere noget at tilbyde mig.
Du kan ikke få hende tilbage, Mary.
Når du ser hende og taler med hende, så taler du ikke med din datter.
Du taler med en bleg kopi.
Hun er ikke virkelig.
Tab er altid svære. Lad mig vise, at livet stadig er værd at leve.
Hvis du skal gøre fremskridt, må du acceptere sandheden.
Du skal give slip på hende.
Kan du give slip?
Det er jeg nødt til.
Tak.
Du spurgte engang, hvad der var bag denne dør.
Det her er østfløjen, hvor der bor 40 andre gæster på Brynhill Institution.
Vi må hellere gå tilbage snart.
Det er snart frokost.
Han er ikke virkelig. Han er ikke virkelig.
Er alt, som det skal være? Er alt, som det skal være?
Jeg har det fint!
-Skal vi finde Chloe? -Er hun her?
Selvfølgelig! Kom!
Vi leger en gang til! Kom nu, mor...!
Vrangforestillingerne er vendt tilbage. Hun kan ikke holde dem væk.
-Men muligheden var der jo. -Hun var klar i hovedet lige før.
-Mary er et ekstremt tilfælde. -Det er svært at se på.
Der er ingen enkle tilfælde her på Brynhill.
Vi vil alle sammen vores patienters bedste, men det er ikke altid nok.
Hvordan når vi ind til hende?
-Vi må nok bare acceptere det. -Hvilket?
-At vi ikke kan hjælpe hende. -Nej! Der er altid en måde.
Læs journalerne. 30 år med identiske sager.
Når en patient opnår selverkendelse og så falder så langt tilbage...
...så kommer de aldrig tilbage.
Du har et godt hjerte, dr. Powell. Lad det ikke løbe af med dig.
Hvad vil du gøre ved hende?
-Nej! Der må være en anden måde. -Nævn en.
Vi kan ikke gøre mere for hende. Jeg sender hende til afdeling C.
-Lobotomi er ikke løsningen. -Jeg har set mange lignende tilfælde.
Jeg troede, der var lykkedes. Vi gav hende mulighed for at indse sandheden.
-Men det blev kun mere smerteligt. -Mary har en indre styrke.
Hun har en indre stemme, der får hende til at blive i virkeligheden.
Jeg beder dig bare give hende en chance til for at acceptere sandheden.
Vrangforestillinger om heksen vil vende tilbage. Det er et spørgsmål om tid.
Jeg ved, at du også har set det.
Hvorfor skal hun lide? Hun har brug for vores hjælp.
Hun kan lægge vrangforestillingerne og fortiden bag sig.
Hun får en nat til, en sidste chance.
Det er ikke længe nok.
Det her slutter i morgen, på den ene eller anden måde.
Hvad er der?
Hold øje med hende, James.
Vær sød mod din far.
Vi ses snart.
Farvel, Mary.
Godnat, mor.
Her brænder flidens lampe.
Jeg kunne ikke tage herfra ikke i aften.
-Hvordan har hun det? -Jeg har studeret hende omhyggeligt.
-Og? -Jeg ser ingen fremskridt.
-Men hun fremviser... -Ingen væsentlige fremskridt.
-Men Mary er i bedring... -Det er ikke nok!
Det er slut! I morgen bliver hun overflyttet til afdeling C.
Godnat, dr. Powell.
Du kan ikke skjule sandheden længere.
Jeg tog imod dit råd og gennemgik journalerne.
Så bemærkede du en tendens. Fremskridt hos patienten og så skuffelse.
Jeg så rapporter om fremskridt fra andre læger.
Alle rapporter blev bestridt og afvist til sidst af dig.
Jeg advarede dig mod at lade hjertet bestemme.
Du forflyttede samtlige sager til afdeling C til lobotomi!
Vi er her for at hjælpe dem med de svære beslutninger...
Og få dem til at tie!
Fortæl om Frank Harris.
Mind mig om ham.
Hvad med James Isaac? Janet Parker?
Hvorfor gemte du deres journaler?
Kan du stadig ikke huske noget?
Genopfrisk din hukommelse, for det hele står her.
De var ligesom Mary, tre patienter med paranoid skizofreni.
Tre forskellige personer med forskellig problematik, men de havde samme tro.
En tro, som du afviste!
En tro, som du stadig benægter, endda over for dig selv!
Heksen lever videre gennem dukken!
Søger man efter logik hos en skizofren person, tror man selv på det til sidst.
Heksen plager de svage, som er dine patienter.
Og du lukker munden på dem, der er modige nok til at beskrive, hvad de ser.
Du kalder det vrangforestillinger, men tror du, at du slipper af sted med det-
-lider du af værre vrangforestillinger! Hvorfor skjuler du sandheden?
Jeg lader ikke en forbandet løgn ødelægge det, jeg har opbygget her!
Du skal ikke lukke munden på hverken Mary eller mig. Er det forstået?
-Dr. Littner? -Ja.
Betjent Jones fra Harringtonpolitiet. Har De tid?
-Naturligvis. Sid ned. Noget at drikke? -Nej tak.
-Det er ingen ulejlighed. -Jeg er i tjeneste.
-Det er ingen høflighedsvisit. -Tydeligvis.
Jeg efterforsker en forsvinden. Jeg leder efter dr. Powell.
Hvornår så De mr Powell sidst?
Forrige fredag. Vi hjalp en meget besværlig patient.
Ja... En mrs Mary Thomas?
Ja, det er korrekt.
-Jeg vil gerne tale med hende. -Det er desværre ikke muligt.
-Jeg kan få en kendelse, om nødvendigt. -De forstår det ikke, betjent.
Efter behandlingen er Mary Thomas ikke i stand til at tale med nogen.
Dr. Powell er ret ny her og er ved at lære tingene.
Han bliver følelsesmæssigt involveret i patienterne og føler deres smerte.
Jeg foreslog, at han gik tidligere den fredag og fik tømt hovedet.
-Jeg tror, at det var omkring... -Nu holder vi os til fakta.
-Jeg sendte ham hjem kl. 16. -Det taler imod hans hustrus udsagn.
Mrs Powell hævder, at han arbejdede hele natten.
-Er De sikker på det? -Jeg husker det tydeligt.
Jeg ønskede ham alt godt. Han takkede og gik.
Hvad havde han på?
Det husker jeg ikke.
Alligevel påstår De, at De husker hændelsen tydeligt.
Han havde hat og frakke på.
-Hvilken farve havde frakken? -Er det vigtigt?
-Svar på spørgsmålet. -Grå.
Endelig noget, der stemmer overens med mrs Powells udsagn!
Han gik altid i en grå frakke.
Måske...
...den her?
En mærkelig ting at glemme, når man går hjem en mørk decemberaften.
Jeg så, at den var gemt af vejen blandt personalets overtøj.
Den stemte overens med den frakke, som hans hustru beskrev.
Den sidste gang, hun så ham.
Alle ejer vel en grå frakke? Hvorfor skulle netop den være hans?
En recept i venstre lokke, udskrevet til mr C. Powell.
-Han glemte den måske. -Nogle mener, at han slet ikke gik.
-Og hvad mener De? -Jeg er her kun for at stille spørgsmål.
Mrs Powell modtog et telefonsamtale den aften fra sin mand.
Han sagde, at han skulle arbejde over og ville tale med Dem.
-Hvad kan den samtale have handlet om? -De lyder, som om De allerede ved det.
-Var der en form for konfrontation? -Nej!
Mrs Powell beskrev sin mands tone som ophidset, frustreret...
...over den måde, De behandler mentalt skrøbelige patienter.
Mine patienter er som familie for mig. Jeg behandler dem, som var de familie.
-Så mr Powell Dem mishandle en patient? -Nej!
De burde smage denne whisky. Det er Jim Watkins' favorit.
Ja, sir James Watkins, politimesteren.
-Kender De ham godt? -Vi spiller golf sammen.
Han har et godt sving, men er en elendig putter.
De burde være forsigtig med, hvad De beskylder mig for, betjent.
De vil måske opleve, at det her forandrer hele Deres karriere.
De lyder som en mand, der har noget at skjule.
Nej, jeg er bange for, at det er dr. Powell, som har noget at skjule.
Hvis De var halvt så smart, som De tror, havde De kigget i begge frakkelommer.
Han plejede at tage sin vielsesring af. Det var et ritual, en rutine.
Han sagde, at når han tog ringen på igen, var det, som om intet var hændt.
-En elskerinde? -Mrs Powell er ikke eneste kvinde.
For at overbevise sine nærmeste sørgede han for at være her fredag aften-
-mens han i virkeligheden var hos en anden kvinde.
-Jeg skal bruge et navn. -Miss Beverly Shaw.
-Hvor finder jeg miss Shaw? -Frem til i fredags var det Church St.
Nr 59.
Sammen med miss Shaw frygter jeg, at mr Powell omkom under bombningen.
Det er meget tragisk.
Dr. Powell forbliver desværre nok savnet på ubestemt tid.
Finder De selv ud? Hils politimesteren, når De ser ham.
Dr. Littner! Dr. Littner!
Doris?
Kan du høre mig, Doris?
Ja, jeg hører Dem.
-Har du det godt? -Nej!
Hvad laver du hernede?
Jeg hørte en stemme...
-Jeg fulgte efter den. -Men jeg havde jo låst døren.
Den forblev ikke låst.
-Send mig ikke derop igen! -Hvorfor ikke?
-Jeg er bange! -Du er i sikkerhed her.
Koncentrer dig, Doris.
Vær modig og ærlig.
Kan du være det?
Ja.
Nu skal du fortælle mig, hvad der er sket i nat.
Jeg...
Jeg lå i min seng.
Jeg kunne ikke sove.
Tankerne snurrede rundt og rundt i hovedet.
Som kakerlakker. Så hørte jeg døren blive låst op.
Den blev åbnet langsomt.
Jeg troede, at det var Dem.
Det måtte jo være Dem.
Men... det var det ikke.
Det var en...
...noget andet.
Hvad så du?
Ingenting. En tom korridor.
Og så..
...hørte jeg lyden af et barn, der græd...
...på trappen, og jeg...
Hvordan kunne jeg bare ligge der?
Det kunne jeg ikke.
Jeg ville hjælpe hende, trøste hende.
Tager du din medicin, Doris?
Men det var ikke et barn.
Det var ikke et barn, doktor. Det var noget andet!
-Tar du din medicin? -Det var en dukke, dr. Littner.
Det var en dukke!
Ikke en almindelig dukke.
Der var liv bag øjnene.
Det var en levende dukke.
Det var en levende dukke...
-De har set den før, ikke sandt? -Du hallucinerede bare.
Vi har talt om det her før.
I flere uger fortalte du om en mand, der stirrede ind gennem dit vindue.
Du sagde, at han ville dræbe dig, men du tog fejl.
Efter nogen tid kunne du acceptere det og forstå, at du havde taget fejl.
Ikke denne gang.
Vi deler denne tosseanstalt med en ånd, doktor.
En ondskabsfuld ånd. Ingen af os er sikre.
Ikke engang Dem!
De ved, at jeg har ret.
Jeg kan endda høre hende nu.
-Hun taler. -Hvad siger hun til dig?
Hun siger... truende ord.
-Fortæl. -Det kan jeg ikke!
Fortæl.
Hun siger de samme ord igen og igen.
"Du skal dø. Du skal dø."
"Du skal dø."
Men hun siger det ikke til mig, doktor.
Hun taler til Dem!
Den er ikke levende.
Det kan ikke være sandt.
Her er vi nu! Vi er endelig ved Brynhills mentalhospital.
Hvis I har set med før, ved I, hvor længe jeg har ventet på det her.
Jeg har taget Emma med. Hun er lige så spændt som mig.
Hospitalet er lige blevet lukket.
Hospitalet har været hjem for mange mennesker med mental sygdom.
Og mange siges at have døet her.
I årtier har personale og patienter overværet om paranormal aktivitet her.
Hvis vi kan indfange noget af det, de skrev om, bliver det alle tiders.
Stedet er over 400 år gammelt.
Forestil dig at have været patient her. Meget skræmmende.
Gik det ikke? Sikke et chok.
Vi forsøger at finde en defekt dør eller et vindue på bagsiden.
Emma?
Hvad er der, Emma?
-Jeg kan ikke. -Hvorfor ikke?
Jeg kan bare ikke, Sam. Jeg klarer det ikke.
Det er bare et tomt hus. Vi er derinde i højst 40 minutter.
Hvad er du bange for?
Da jeg kiggede ind ad vinduet, så jeg noget, der bevægede sig.
Som en skygge... Noget var der i hvert fald.
Er du sikker?
-Nej, men du ved jo, hvad de så. -Tror du virkelig på dem?
-Hvad er du så bange for? -At de havde ret!
-Kan du være modig? -Bare kør mig hjem.
Vi sætter kameraerne op, ser os omkring, og så kører vi hjem.
Ti minutter, mere beder jeg ikke om. Vil du gøre det for min skyld?
-Okay. -Herligt! Måske vil du nyde det.
Kommer du?
Kameraet er parat, Sam.
Sam?
Sam!
Forsøger du at give mig et hjerteanfald? For helvede!
Hvad var det?
-Det var bare... -Jeg sagde det jo!
Der er ingenting.
Nej, gå ikke derover igen!
Jeg sagde det jo, der er ingen her. Kom nu!
Her er kun os og en uhyggelig dukke.
-Hvilken dukke? -Den lå i kisten. Jeg sværger.
Morsomt.
-Vi skal ud nu. Vi går! -Nej.
Kom nu, Sam, jeg beder dig! Jeg går ikke uden dig.
Gå nu!
Sam? Sam!